Валентина Коваленко.
ТРУНОК СВАРОЖОГО РОГА.

А сонця ґніт,
от-от вхопивши краю,
сягне солодким сполохом узвиш...
Вчуваю обрій,
щемно так вчуваю
того вогню останні корогви.
Й стаю ураз Хаплива й нетерпляча, бо в тому раптом пізнаю себе, що я така
до болю нерозтрачена й близька вже, як ніколи, до небес.
Хоч в брід, хоч в блуд! – і хто ж мене настачив?!
Стомножуся у розсипах жадань... мені небесне – неминуча дань, а от земне – сподівана ще вдача.
Впиваю світ – й вимірююся ним.
І несуттєве змінюється сущим, бо в небо зірку ладна відтінить й моя поцейбіч смертна невмирущість.
...Вчуваю вічну обрію межу – і сонця ґніт від краю бережу.
ББК 84(УКР)6я44 К 56

Валентина Коваленко. Трунок Сварожого Рога. – Черкаси: Видавець О. Вовчок, 2002. – 272 с.

Із діви – диво, – Валентина Коваленко причащає шанувальників своєї творчості трунком Сварожого рога. Письменниця натхненно розкриває перед читачем пелюстки своєї душі, дає повногрудо надихнутись і словом-образом, ідіво-дивом, пробуджує бажання краси, добра, відданості. Вічні ліричні мотиви підносять читача до нових висот осягнення творчості Валентини, а відтак, і осмислення своїх власних почуттів і переживань, змушують новозвучати мелодії душі.
Видання зацікавить усіх, для кого краса і добро є визначальними в житті.
ISBN 966’8021-07-Х © В.М. Коваленко. 2002.
© В.А. Олексенко. Макет, художнє оформлення, ілюстрації, обкладинка. 2002.
ЧУТТІВ НЕМІРЯНИЙ СВІТ
Поетичне
світотворення
Валентини
Коваленко
Поетичне мистецтво – не лише творення, але й прочитання. Відповідно поет – це не стільки те. що ним написано, скільки те, що в нього прочитане. Кожне прочитання стає відкриттям світу, зведеного автором-деміургом. Не секрет, що необхідною умовою цього відкриття слугує спорідненість (конгеніальність) свідомості творення й свідомості сприймання. Від суголосності, близькості духу автора й читача, зрештою, залежить рівень проникнення в поетичну дійсність, її адекватне схоплення. Тож відразу мусимо зробити концептуальне, сказати б, методологічне застереження.
Книгу, на обкладинці якої вказано ім’я автора й вдалу образну назву, написано жінкою. Отже, кожен текст книги – промовляння жіночності: жіночої психології, екзистенції, мови, культури, бо, якщо вірити англійській письменниці Вірджинії Вулф, “твір жінки є завжди жіночим; він не може не бути жіночим; з найкращого боку він є жіночим...”. Звідси об’єктивне – в сенсі проникливого розуміння жіночого дискурсу – декодування чоловіком-інтерпретатором жіночого письма в контексті фалічного патріархального суспільства майже не реальне.
Тому й не дивно, що художнє світомоделювання Валентини Коваленко, незважаючи на його смислову місткість, емоційну напруженість, експресивну тужавість, здається, ще належно не осягнене чоловічо-зцентрованою професійною критикою. Відтак спробую, наскільки це допускає чоловіче відчитування жіночого тексту, хоч би частково заповнити цю лакуну, запропонувавши власну, підкреслюю, суб’єктивно-чоловічу версію аналітичного бачення поетичного набутку Валентини Коваленко. Можна лишень пошкодувати, що жанрові рамки передмови не дозволяють більш-менш повно пізнати й витлумачити проблемно-тематичне коло й детально розібрати поетикальну фактуру віршів і повістувальних текстів автора, принаймні, тих, які вміщені в просторінні запропонованої читачеві книжки. З огляду на це, обмежимося кількома загальними міркуваннями, покликаними знову ж таки жанром статттпередмови, підготувати реципієнта до творчого діалогу-бесіди – духовної зустрічі з автором.
5
Передовсім звернемо увагу на джерела поетики (комплексу принципів і засобів естетичного освоєння світу) письменника. Оскільки поетика, як і всяке системне явище, похідна (залежна) від типу мислення митця, тобто діяльного світовідношення, психології сприйняття дійсності, естетичних уявлень, то питання про її (поетики) начала є ключовим у вивченні результатів процесу художнього творення.
Як на мене, в основі світосприймання Валентини Коваленко лежить романтична, або, за Карлом-Ґуставом Юнґом, інтровертна психологічна установка, базована на тому, що потужним генератором енергії поетичного автору служать внутрішні ресурси інтимних локусів – я, роду, дому. Якраз ця глибинна тріада понять формує цілісну картину світобудови. Самгородський край, селянський з діда-прадіда рід – то міцний підмурівок своєрідного – з кута зору приватної історії – ставлення до життя, освяченого повсякчасною присутністю предків, щонайперше матері й батька. Перед ними поетеса завше підзвітна, відповідальна, бо, як вона сама зізнається,
Мені від батька – поле медвяне...
Мені від мами – світу ті світи, яких не перебуть й не обійти,
й не вимірять... лиш серцемдосвітить.
(“Третій світ мій”).
Треба сказати, що тематичний пласт, присвячений батькам, один з найсильніших у творчості Валентини Коваленко в цілому й даної збірки зокрема.
Від роду й домінанта селянського світоустрою, витонченого й увиразненого опозицією урбаністичного існування. З усіх складників цього світогляду в текстах книги чи не найрельєфніше проступає – то езотерично, то явно – архетип землі з його вітальним, екзистенційним зарядом. Сакрально-магнетичне поле землі витворює пов’язані з фундаментальними природними основами семантичні гнізда, зокрема парадигму образів-рослин:
В тинах зеленими хвостами позастрягали півники і репетують зеленим глумом, що завис штаненятами на воротях.
Регоче день від гороб’ячого лоскоту лапатим сміхом зеленої картоплі.
А з павутинням сонця
сплуталось проміннячко зелен-жита –
зелено – сонячно!
(“Зелена неділя”).
Архетипічність, символічність, сугестивність і емоційність образу землі помітна навіть у, здавалось б, ординарному реальному малюнку:
Хрумтить бур’ян на щелепі сапи І картоплі до сонця тягнуть вуха.
Сапається... Бо в день такий не вспиш.
Коли земля після дощу, як з пуху.
6
Цупкі березок рвуться вірьовки І опускають пазурі осоти,
І звільнені шикуються рядки.
До краю ще ж-роботи та й роботи...
(“На городі”).
На мою думку, така поетизація праці на землі як несвідомого потягу, джерела гармонії з природою, духовної потреби – вислід впливу віковічного хліборобського менталітету, для якого, за спостереженням етнопсихологів, найбільш характерний архетип Великої Матері (Магна Матер). Колективне несвідоме українців, “оперте на віковому збірному досвіді і співжитті хліборобського народу із доброю Ненькою-Землею, співпрацює з людиною, а інколи, – як зауважує авторитетний знавець національного характеру О.Кульчицький, – навіть її заступає – відхиляє світосприймальні настанови від агресивної активності в напрямку м’якої, етнузіастично забарвленої контеплятивності”.
Закарбований свідомістю митця генетичний зв’язок із землею зумовлює могутній струмінь тілесності, котра розливається по всьому масиві ліричноїта епічної творчості. Еротична тема – наріжна в книзі Коваленко. І як така вона, звісно, заслуговує окремої розмови. Не маючи змоги розгорнути її через обсяг передмови, все ж відзначимо найістотніше. Еротичне чуття ліричної героїні й жіночих персонажів новел – не звичайна хіть, не інстинктивне статеве бажання, а любовно-творча сила жіночого лона – аналога плодючості землі. Спрага люботворення, запліднюючого поєднання постає як пошук нових смислів, нових сфер буття. Згадаємо побіжно, що ще Платон вважав секс своєрідним виявом космічної енергії, спрямованої або на деструкцію, або на творення. Естетичне ствердження саме останнього начала еросу є визначальним пафосом любовної лірики й новелістики Валентини Коваленко.
Очевидно, романтичним типом мислення поетеси пояснюється першість емоцій і почуттів у рефлексуванні ліричного суб’єкта й пізнанні ним об’єктивного світу. Ясна річ, художня лірична конкретизація вражень і переживань включає в себе й думку, щоправда, збагачену дотиком до почуттів, не вражену експансією тотального знання. В побудованому поетесою чуттєвому, емотивному світі наголос кладеться на власному самоаналізі, на нюансі психологічного стану, несподіваному повороті переживань. В центрі уваги творчого процесу Валентини Коваленко – відтворення складних психічних порухів, емоційне напруження, сум, біль... Ось чому твори Валентини Коваленко не переобтяжені літературним алюзіями, ремінісценціями, прихованими й відкритими цитатами – всім тим, що відома французька дослідниця Юлія Крістева назвала поняттям “інтертекстуальності”.
Повсякчасне злиття думки й субстрату чуттів у поезії Коваленко певною мірою дає підстави провести паралель між ототожненням думки з чуттєвим її вираженням у міфологічній рецепції світу. Художня свідомість автора, як і наївне мислення, осягає дійсність шляхом конкретно-чуттєвих персоніфікацій. При цьому одушевлен! предмети та явища мисляться як абсолютно реальні:
З лози дощу досвіток плів колиску,
7
щоб догойдати сон набубнявілого “кукуріку”.
(“Літній ранок”);
За чередою в двір Придибав вечір...
Останнім півнем Сідало зітхнуло.
(“Вечірнє”).
Не важко помітити, що стихія персоніфікації в наведених прикладах – фундаментальна. Вона – принцип мислення, “звичка духу” (Йоганн Гейзінга), закон художнього моделювання дійсності, спосіб вияву оцінного ставлення до неї. На аксіологічному моментові персоніфікації варто особливо наголосити. Персоніфікуючи, митець наближає живу й неживу природу до себе, включає її у параметри свого буттєвого простору.
Дуже показовим у цьому відношенні є активно розроблюваний Валентиною Коваленко мотив лісу, котрий репрезентує більш широку, так би мовити, універсальну тему єдності людини й довкілля. В баченні поетеси ліс – одухотворена субстанція, певна філософія, а також знак людської суті, сенсу існування:
Цей ліс, як ми: із оргій зваб, розлук, любовей, згуб, розваг, з жаги і сліз, зі зрад і стріч...
Він – потойбіч. Ми – поцейбіч.
Але за зовнішньою двополюсністю криється глибинна дзеркальна схожість духовного світу лісу – символу духу, свободи, гармонії, величі, вічності – і внутрішньоєства людини, принаймні, його ідеального образу:
А, може, наші почуття зросли цим лісом в забуття?
І сосон свічі, як помйн, нам нас розказують ? І ми Себе поволі пізнаєм, бо вже були колись і є?
Нема межі в тім “так” чи “ні” – ліс віссю – в нас, а ми – у нім.
(“Осягнення”),
Говорячи про персоніфікацію як засадничу категорію естетики Валентини w Коваленко, не можна не виділити і таке її (категорії) підґрунтя, як язичництво – первинну цілісну світоглядну систему наших далеких пращурів. Посилений інте■ рес поетеси до язичництва не випадковий. Тут знову ж таки спрацювала етноментальна пам’ять автора, зокрема зафіксована в ній опозиційність одночасного співіснування дохристиянських і християнських вірувань – двох принципово різних моделей світу. Цю складну культурну дилему митець вирішує на користь язичництва, що красномовно засвідчено вже заголовком книги. Та й у самій смисловій структурі їй раз у раз гучно промовляє голос глибини язичницької доби:
8
Коли вже Ра
запалить орел свій
над вкРАяною ним отут землею,
а Дана вматерніє
знов сплетінням
його вогню й вологості своєї,
щоб запліднить
оці безплідні душі,
і засльозить
оці пустельні очі,
й надумати
очі бездумні чола
укРАяною,
окРАденою,
Україною?
(“Коли вже Ра...”)
Навіть при побіжному перегляді творів збірки Валентини Коваленко впадає в око вельми характерна ознака її психопоетики – опора на словообраз, переважно троп.
Вірші поетеси – це часто цілі низки метафор, складне образне плетиво, яке не затьмарює зміст, а, навпаки, поглиблює його. Більше того, тропи тут найчастіше є ядром семантики, несуть основне смислове навантаження. Автор уникає так званих орнаменатально-прикрашальних тропів-штампів, зовні привабливих, проте семантично порожніх. Натомість, шукаючи новий, несподіваний ракурс бачення вже відомого, старанно плекає свіжі образи-тропи, серед яких багато справжніх знахідок, як-от:
Одиноким зозулем визозуливсь досвіток.
Зозулиста росами й тиша-раїна.
В сизині тій подихом загусаю – господи...
(“Пісня”),
Або:
Сальвій свічі загасить вітер,
Скаламутять тумани-ночі...
Тільки й буде світла від літа – Що калина – вічна жіночість.
(“Ляжетретя отава на косу...”).
Подібне тяжіння поетів до оригінальної тропеїчної образності сучасний американський літературознавець-деконструктивіст Гарольд Блум у книзі “The Мар of Misreading” (“Карта перечитування”, Нью-Йорк, 1980) цілком слушно вмотивовує страхом творчої смерті, себто ймовірною можливістю “загубитися” поміж інших митців, не виокремитись у письменницькому загалові.
9
Так само майстерно Валентина Коваленко підпорядковує змісту й ритмоінтонаційну організацію вірша: метрику, строфіку, фоніку, версифікацію, мелодичний лад тощо. Віршова форма поезій Коваленко може бути різною – класично-строгою, модерно-вільною, а часом і вишукано-експериментальною, приміром, тоді, коли перемежовує поетичне мовлення з прозовим. Улюблена ритмічна форма поета – та, котра органічно виростає зі змісту, цей зміст породжує і поза ним не мислима.
Валентина Коваленко культивує поезію неускладнену як у плані змісту, так і в плані форми. Напевно тому, що свої твори народжує спонтанно, вибухово. Загалом вона прибічниця екстатичної природи творчості. При цьому незмінно вірить у сугестивну, магічну, перетворюючу й діяльну силу слова:
Моє літо засіяне приворот-зіллям – шукаю цілющих слів, аби привернути душу до любові, матір – до дитини, щастя – до нещасного, волю – до невільного, людину – до людини... а всіх разом – до найсвятішої ікони –
України
(“Моє літо засіяне...”).
Ця передмова, як уже зазначалося, не мала на меті вичерпати порушувані в ній теми. Нас зацікавив чи, точніше, полонив один її аспект – джерела художнього мислення поета й словесно-образна трансформація їх у поетиці творів. А на закінчення дозволю собі торкнутися ще одного спостереження, на цей раз щодо видавничої презентації книги. Мається на увазі композиційний малюнок і художнє оформлення видання, добротно й талановито виконане знаним художником Віктором Олексенком. Відзначу лише головне – і архітектоніка, і художнє оздоблення (справедливо сказати б, доповнення) підкреслюють певну цілісність творчого задуму, сприяють його комунікативній реалізації, ба навіть суттєво поглиблюють. Звичайно, синтез різних видів мистецтва, їхнє плідне співдіяння в книзі, поза сумнівом, – предмет зосібної монографічної студії, яка, гадаємо, внесла б багато чого нового й продуктивного в розуміння поезії Валентини Коваленко.
Юрій ТИМОШЕНКО, кандидат філологічних наук
ЦЕ – ОДНЕ З НАЙГОЛОВНІШИХ
Кілька уваг до книги Валентини Коваленко
*Див. “Зінько прославлений”. – В.Коваленко “Ненароджене Сонце, або Великий Піст Зінька Самгородського”. Черкаси. – 2000.
Для мене творча особистість, означена як Валентина Коваленко, почалася кілька років тому. В Черкаському державному університеті відбувалася наукова конференція, присвячена ювілею Тодося Осьмачки. Поміж усіх доповідей запам’яталася саме Валентини Коваленко – “До питання про історичну основу поеми Тодося Осьмачки “Дума про Зінька Самгородського”*.
І річ не тільки в тому, що дослідниця з’ясувала глибоко документальну основу Осьмаччиного твору, здійснивши серйозне літературознавче відкриття, що вже немало для доповіді на конференції, де переважна більшість промовців виголошували напівкомпілятивні реферати й нагадували самоочевидні істини. Річ у тому, що це було справді концептуально глибоко й стилістично елегантно – так рідко про літературу в нас говорять літературно повноцінно; здебільшого з трибун на голови слухачів наші літературознавчі демосфени вергають тонни схоластики й мовного дальтонізму, а ще – на доважок до того – напівграфоманські тексти,, які видаються за взірець досконалості.
Одне слово, у Валентини Коваленко в її дослідженні все було живе, максимально конкретне і воднораз максимально узагальнене там, де ці узагальнення потрібні. Одне слово, рівень. А воднораз там приваблювала сама інтелектуально-емоційна тональність, в якій виразно просвічувалася дорогоцінна україноцентричність. Якщо в деяких доповідях дивувало відсторонене від українського буття впродовж пекельних століть напівсхоластичне мудрування /активно декларуючи вірність усім контекстам, дослідники послідовно ігнорували контексти часу, біографії автора й української історії/, головним чином обмежуючися доктринами Гайдеггера, Фромма, Юнга і т.д. – справа вельми важлива й престижна, але в таких випадках явно неповна, то в Коваленко на рівні справді сучасного розуміння поставали українські реалії, освітлені страшним інфернальним вогнем нашої трагедії в двадцятих роках двадцятого століття.
А воднораз зі студією Осьмаччиної поеми постала й поема “Ненароджене сонце, або Великий піст Зінька Самгородського” самої Валентини Коваленко. У цьому творі наша сучасниця, з одного боку, ступає слід у слід Осьмачці, а з другого вступає в творче змагання з ним, як це й ведеться за такого випадку. Адже це “переписування” сюжету не єтворенням аутентичної копії, як це буває, скажімо, з творами живопису. Тут уже є переакцентування фактів, істотні доповнення, а головне – вже інша оркестрація. Ясна річ. Коваленко своєю поемою твір Осьмачки не “закриває”, не “відміняє”, оскільки це – своя версія й свій спосіб художньої типізації історичного явища.
Важливо, що “Ненароджене сонце...” Валентини Коваленко виростає не тільки зі знайомого нам сюжету, але й з духовних реалій уже наших днів. Поетеса написала свій твір не для того, щоб просто поностальгувати за Зіньком Самгородським і з сумом констатувати:
Перейшло.
Ні роду, ані плоду вже.
По Зіньковій смерті розпорошилось.
Десь пропали Стригуни, рятуючись,
І Лакеря в чорну безвідь канула.
Сина їх в Одесу тітка вивезла...
Поетеса ставить діагноз історичної амнезії землякам Зінька Самгородського, їхній абсолютній відторгненості від минулого свого краю. Там, де брутально розірвано зв’язок часів, виростає лише гірка трава забуття, отруйте безпам’ятство:
Бо нікому й не впадає у голову,
Що колись оця коротка вулиця України досвітками сходила.
Лиш, буває, лобуря непевного Дід “Зіньком” озве, якщо прокрадеться В курнику чужім чи на баштанищі – Та й посіє тим недобру пославку Поміж молодими. Ті ж своїм тоді...
Так себе потроху і витоптуєм...
Розвідка Валентини Коваленко про “Зінька прославленого”, несучи в собі дорогоцінний матеріал минулого, таке актуальне його нагадування, подекуди водночас прочитується і як прихований творчий автокоментар: “Намріяне Зіньком Сонце Волі не зійшло тоді, але досвітковим промінням таки розвиднило, в певній мірі, темряву довгої ночі. Зіньковий Великий Піст /одна з головних метафор поеми, на якій, власне, й “Тримається” вся ідейно-художня структура твору. – М.С./ не закінчився і донині... Постить його душа в простому селянинові, що звіку поневірявся і поневіряється в своїй Україні... Та й спробуй донести тепер сільському трудівникові, що Зінько – не бандит, а бунтар, бо він і подібні йому воліли не бути малоросами на чиїйсь “окраїні”, а господарювати в своїй Україні, вибраному самим Богом райському куточку! На жаль, ці національні
12
чуття і почуття не всіх торкнулися як тоді, так і зараз. Звідси – відсутність розуміння людської сутності: бути людиною – значить діяти, діяти – значить бути”.
До речі, Самгородок – маленьке село на Черкащині – не просто звичайний об’єкт літературної уваги Валентини Коваленко, яка знаходить тут теми й сюжети для своїх творів. Самгородок виростає для неї в щось винятково масштабне й воістину символічне, як, скажімо, Фолкнерова Йокнапатофа чи Маркесове Макондо. Духовна ситуація Самгородка, історична доля його людності – це шлях крізь століття всього нашого народу.
У “Пісні про Самгородок” є в цьому розумінні важливі слова:
Дорогі, принижені, терплячі,
Незабутні, рідні, родовиті,
Що самі собі обгородились Болями сво їми і думками Й “самгородками” взяли назвались,
Богом і елітою забуті...
Скільки ж вас, таких ще, самгородців?!
Поема “Дзвони житніх китиць” також відкриває трагічну сторінку історії Самгородка. Але й не тільки Самгородка. Фантасмагорія голоду на плодючому вкраїнському чорноземі, здається, не має ніякого логічного пояснення, все те виростає в Апокаліпсис XX сторіччя. Інколи виникає враження, що авторка, відчуваючи опір матеріалу, полишає мову поезії, свідомо переходить на глевкі прозаїзми, і вони не видаються в тексті недоречними. В суперечку “поезії і правди” /згадаймо за Гете/ втручається жорстка проза і мирить обох. Як знаменита картина Сальвадора Далі “Передчуття громадянської війни” з її винятковою почуттєвою експресією, посильною, мабуть, лише для сюрреалізму, так і окремі епізоди “Дзвонів житніх китиць” набирають звучання не особистої, не локальної, а загальнолюдської трагедії.
Характерно, що поема має відкритий фінал. Це не є ота улюблена нами оптимістична трагедія, отой підсолоджений варіант, що заспокоює й заколисує розтривожену душу. Світ після трагедії в Коваленко – це лиш несмілива надія на життя й людину.
Спід хлоп’ячий ляком вичах.
Тільки червень куполився Полудневим сонцем й ниву Ще хрестили ластівки,
Й до горбочка дика вишня Гіркоту свою тулила,
Та губило внишкпе жито Цвіт свій сонячно-крихкий...
Проза Валентини Коваленко – це проза поета. Проза з усіма плюсами й мінусами, як це буває в такому випадку. Від поезії тут – густа метафорика й стилістична виразність. Від прози – згусток чуттєвості. Але звідси – й сюжетний лаконізм, певна статичність, зумовлена фіксованим набором психологічних рис деяких персо-
13
нажів. Одне слово, щось здобуваючи за кошт суміжних родів і видів мистецтв, ми, водночас і щось втрачаємо. Інакше не буває.
Маю справжнє читацьке задоволення з того, що ця книжка відкриє для багатьох варту уваги творчу індивідуальність Валентини Коваленко.
Людини з серйозними намірами в літературі. А це в нашій справі – одне з найголовніших.
Михайло СЛАБОШПИЦЬКИЙ

ПІСНЯ
Одиноким збзулем визозуливсь досвіток. Зозулиста росами й тиша-раїна.
В сизині тій подихом загусаю – господи! Люди щоб не зуспили: відьма ж мов, мана!
В луках вошколупиться річенятко миршаве, солов’ями вербоньки вцитькують його... пані-Алібрантшею на могилі вищаю, розкошую панею на село все. Гой!
Он садків скрилачені вишноквіті куполи хвилю – і Ярилочком утренню зачнуть.
Ще туман купа&ами доцвіта над купіллю, ладанить над купіллю тремкітного сну. Ладами-левадами та над лісосмугами, над полями, хатами та поверх майдан – прадух мій велеситься й рідно сходить тугою,
18
і
золотою тугою.
А душа ж – роздай! Чиста, як при сповіді, вірна, як при родові, на любов зурочена щедру, як дорід. Самгородський краю мій, ти – в мені догодою, й при тобі я піснею ладна дозор іть!
19
ПОЛЬОВА
ІДИЛІЯ
(цикл)
Кульбабиться сонце
у свіжому розхлюпі висі.
Вже травень у полі
Петрове батожжя ізплів й припашує літо.
Ще глум не торкнувся колін, штани – будяків, собачок чи чіпкої липчиці...
В підступнім жданні
пастухів – ойойойкові гнізда, на згірках медами
загус коров’як золотий.
Там “любить” жадане
відьмують ромашкові звізди, Щоб вирієм білим
до когось когось донести. Юнклива берізка
гаремно там чаші підносить, пряже молочай
та від соку риплять пирії...
Там щоки цілують
вітрів літавиці-рої, й світи увіходять
у тебе, увібрані в роси.
20
ПЕРШИЙ СВІТ батьковий
Батько косить на пашу
бережини, лощини, майдани... цвіркунів, різноквіт, сонце з вітром в покоси кладе... Вилоскочує усміх
ластів’ям розгоджений день, – сінокоситься батьку.
Як завше, привітно і ждано.
Далі – торба від зайця
у щемливім затінні ожини; чорні батькові пальці
труть скорину смажку часником – й аж за вухами ляска –
“перехвачуєм”. Далі – спочинок: до Вогневої латки
прошкуєм старим дубняком.
Десь посмітюшка цівка, он жовтобрюхи спалах в міжвітті, метушня комашина,
на північ з’їжачений мох, і в суничнім єлеї •–
таїна наша з батьком на двох та хапливе пізнання
того неспізнанного літа... Докосив себе батько...
Бережини, лощини, майдани,
Цвіркуни, різноквіт не дурманять пусті горища...
Та отим косовицям
я і досі складаю осанну, бо від них його світ
дивословом в мене зазвучав.
21
ДРУГИЙ СВІТ материн
Васильків жаровиння
схили спашені ще загнічує, ще визорює липень
в миколайчиків синіх променях. Звіробоєм і кашкою
розтрусилось в траві купайлечко, в ніжних пучках ромашки
позолоту свою виніжує.
Шепче чепчиком тиша,
матернію й собі материнкою: жовтоплюший безсмертник
з синулям білобрисим сплутала!
ТРЕТІЙ СВІТ мій
Мені від батька – рання сивина.
Мої жита
ще перепел не виспівав.
Моїх чуттів неміряна ще тиснява й на пісню – нерозладжена струна.
Мені від батька – рання сивина.
Мені від батька – сіно медвяне і дух сосни,
рубанком в диво тесаний, і поле,
22
що вітрами – перелесами до лету
розметрежує мене
Мені від батька – поле медвяне.
Мені від мами – світ у ті Світи,
яких не перебуть
й не обійти,
й не вимірять...
лиш серцем досвітить.
23
ВЕСНЯНЕ Ранішнє “кар–р”, мов порожньою хатою...
Лютий вже спродав пожитки свої.
Й пахне весна рушниками напратими, щіткою й глиною, й хмелем глеїв.
Сном ісповзе з вишень вій сивий досвіток, й викреше день світ зелених зіниць. Лютий іще... серцю ж мрією лоскітно й диким бажанням – незбуте доснить.
24
БЕРЕЗНЕВІ
ПАСТОРАЛІ
(цикл)
Простуджений сонцем березневий сніг, схудлим тілом вчепившись за березу, як за білу молитву, – танув похвилинно біля її ніг.
А вона все молилася, молилася, молилася...
Не за нього.
Вже плакальницям волю уволили: жалобу тиху правлять по зимі; сніги на Лету сходять. Де-де міт слідів чиїхось, в нёбудь заговілих.
І я – до смути. Мить – і відійду, на вороття ще, чую, незачата. Скресає світ на впевнену ходу, а я сама у себе – мов на чатах.
Межую. Дослухаюсь глибини й землі тремку податливість вже мічу. Тривожусь: чи боюся недоснить, чи перебуть себе. Аж небо кличем
ураз гусиним в серці відбулось – і тіло народила щемна млость.
Снігам на Лету плакальниць лишаю. Рушає світ – і я за ним рушаю.
25
Стікають висі злоторучаї – і вся земля вже злоторучаїна!
Намітки снігу в затінку чаїно, мов постілі відлюблені чиїсь.
А доокруж – зеленоглумить день пругкий, немов дівчачі першосходи, – то гола розметрежує природа його завзяття буйно-молоде.
А далі – злива! Злуки сонцезлив! та рожаниць ждання весняно–мрійне!
І я роблюсь така ж невтримно-рвійна, що ту невтримність спробуй відмолить!
Стікають висі. Вищає “курли”.
Рілля зіходить в сонячні парі – і мати стежку топче поміж ними. Городом вітролетить дух незримий: блажінь весняна – матері уріст.
Та й знову – льох, повітка, горища – сичить лушпиння в пересохлих пучках, ключиться радість їй на кожній ключці; бо ж мати нині – вся з отих зачать.
Розсаду сіє. Тикає часник.
А поруч – гладіолуси, піони...
Там – соняшник планує на осонні, на день сотневий – диньки, кавуни..
А ув очах – душі такий дорід: рілля зіходить в сонячні парі!
Опростався у ген цей світ пагіллям.
26
Білує ненька в хаті сволоки.
Тинами – рядна.
Прані рушники –
неначе ірій вижданим свавіллям.
Півнячний глум розкублив гожу днину – й доокіль сонця курява звелась.
Білує мати
хату в білу глину,
а зокола – рудою підвела.
Й сама
від того мазання вже біла – огромом великоднім розговіла.
Сонцедзвонить на зелений сполох – то з бруньок викутується світ.
Й знов мене займа ластів’є “цвіть”, й знов жага межує з дивним болем.
– Цві-і-іть!
Цвіту. Скоріше, пустоцвічу.
Хай – “щаслива!” – думають довкруж, – бо ж вуста – із материних руж І змисленність батькова – у вічах.
І любов... Вона б мені так личила.
27
СВАТАННЯ
Сватав квітень абрикосу, дружкували груші й вишні. Впали слізоньками роси, як зняла убори пишні.
А як хусточку зелену дружечки в’язати вийшли – травень викрав наречену, квітню – шаль весільну лишив.
28
* * *
Кручений панич лячно тулиться до тину від маминого човгання: ховає в сповитку день, щоб ненька не перегодувала роботою.
29
ДОРОГА Від Петрового батога
дибиться буграми моя дорога, боячись потугами далі втратити семикорінь самгородських вуличок і засохнути на пні моєї душі зламаною деревиною.
БУДЯНСЬКІ
ПАСТОРАЛІ
(цикл)
Лазаревич Іллі та Поліні
Чигиринська Буда, славна дубом Залізняка і духом Холоднояр’я, – куточок первозданної краси української природи, натхненна поезія душі...
Досвіт
А Буди ж тої – жменьочка, та й годі! Мов дички, врузлі в пелену яруг хатки–самітки влежуються в споді.
На тишу тут звідколишню потрух тутешниій світ. Боюся й словом рушить чи, збивши росу, кблот унести.
Ще ліс Ярило застує, та груша силкується той ліс перерости.
Он на бугрі, під небом, в потойбічні її жага вищемлює в мені...
Замість козачих, цвіркунів тут січі в садків зеленотрунковім руні боронять волю подиху і духу.
П’яніє в думці досвіту сивуха, й вижмурює лінивим бубирцем он в бережині вихміль-озерце. Безмовно. Очерет лише торішній злинялі бунчуки провадить в ген, та ранній хтось на тій он крайній стрісі викурювать узявся божий день. “Телень” – осанне, – й темінь кане у сонцем спряжене
Світання
Тужаві цівки сонечка – в дійницю! Парним пінує небо молоком.
Гойда на пашу вим’ячком легким,
Зі
неначе дзвін, молочниця. З травиці збива у безвідь утлу дрімоту, як вправний хтось з мачин мачок торочить. Ще мить якусь – й ранкова непорочість займеться блискавковістю спокус.
Торка тихінь метеликовий лоскіт, й забрьохані в стожари картоплі, вхопивши дужість вогкої землі, замолоділи в білоцвітій млості,
Литаврить ліс зозулиним “ку-ку” та солов’я підтьохкує сопілка.
Зеленій тиші вже від того мілко: ховається за сонячність тремку й за сивий глум Ількового косіння в залисини прапращура бурга.
Самітності розжурена жура забулася в покосі першім сіна.
Мов птах лякливий, хуркнула сапа, розсипавсь кріп в городній поторочі, – й ворожить статок мудролике “хочу” – жіноче те, одвічне – з “недоспать”.
Сонця ропа
з віч накрапа –
втома зійде в
День
Високий день, як на помості груша.
Сінце підтряхле вже Ілько ворушить і солонцює спекою до щемів...
Пригас чебрець у затінку грушевім.
Бугри ж димлять солодкодухим чадом, й ромашки дикі терпкістю свічадять, барвить зело, намолене бджолою,
32
метеликів вінцем. А під горою на хати, на садочки, на городи блаженну купіль праліс богородить, і холодочок, зам’ятий на м’яті, чиясь до втоми прикладає мати. Високий день, от-от донизу рушить. Звелась навшпиньки до цілунку груша. Крушить
клечення лелече світ на росу, леле,
Вечір...
Яруга туманцем зафірколив – і споночіли росами левади.
Товкущий день в садку забогарадивсь коралями порічок з-під поли.
Вже й сутінь – голубина голубінь. Кажан спросоння лячно тишу тушить, та із крутів’я стигла сонцем груша будянську випрозорює глибінь.
Натягся прохолодою спориш, – й зірчина перша в ньому губить цноту. Чиєсь дівча мальвить за тином потай, бо цвіркотун в леваді пожмуривсь та й жде жаги юнкливої невтрим... Робота об хатній поріг спіткнулась, – й батьківське “ох” осіло вкотре мулом на дно яруг. Повищали бугри – і юну таїну до неба тулять.
Люлі-люлі – сну навстріч.
Заступає тиха
33
Ніч
А ночі тут – мотронинські черниці – холоднояромудрі, свіжотілі, тихінно-незворушні, наче вічність... Заплутаний в небесниць павутиння, павучить місяць світлом в джерелиці, й роздмуханий ним світ, як жар в кадилі, курить п’янким єлеєм з косовиці... Будянська північ стигла терносинню. Розпачливе нічне пташине “цвіть”, бува, жертовно займеться і кане у сон отав, чи полохом у дичці перетремтить – і... знов недоторканне усе. Або ж молочниця спряже зітхання під повіткою вологе, та кинеться старий Полінин когут від ляку, що діжу не встереже та сонце ще, дивися, пересходить... Правічний дуб – жаги і сили Родень – ворався у небесну цілину і став між зір на вік-віковину сторожею, щоб снить сумирно Буді...
Та он комусь негодиться від сну!
Кіссям Ільковим в ночвах вибряк будень, та й – ну!
...А Буди ж тої – жменьочка, та й годі!
34
ЛІТНІЙ РАНОК
З лози дощу досвіток плів колиску, щоб догойдати сон набубнявілого “кукуріку”. А воно ж – непевне – викуталось крильми з тиші і впало на поріг повітки червоним кетягом ранку: – Годі вже!
35
В ЛІСІ Тут мені, як ніде,
дивний спокій заклечує душу.
Мов цілунки – мохи розібгала волога в траві.
Сиву мудрість дубів, загадковості дикої груші не займу. Я прийшла, щоб в оцій таїні поговіть.
Скільки літ чи віків схоронили отут жовтолисти!
Лиш трухляві пеньки втисли спогади в зморшки свої. Тиші дикої плід
вже давно перестиг, а не вистиг: ліс старезний грибниць диво–соком тужавим впоїв.
Тут мені, як ніде.
Жовтим куполом осінь зависла.
Мов з чистилища я –
вся свята і така осяйна,
що до жаху боюсь
в потойбіч знову вийти із лісу,
де гріховне життя
що не день – на хресті розпина.
36
ВІСЬ (лісова ідилія)
Художнику і поету Ігорю Забудському
ДОТОРК
Ще рань ожиново-щемлива в достиглій купчиться росі, ще лісу потаємна сіть в тремкім очікуванні дива.
Анішелесь. Анітелень – в глибочині високій сосон.
Лапату тишу лащить клен та мох корчі латає босі.
В оцій живильній вогкоті, в несхиті цій на дні пралісу я – мовби вісь серед світів, чи ця сосна, що поруч, віссю?
Он за хвоїн штрихи густі вона і я зійшлися в тінь.
ПРОБУДЖЕННЯ
Телень – у сіть!
Шелесь – на дно!
І кожна віть – вже блискавиця!
З кори оливою живиця – на дух, як вихмільне вино.
Й суниць вогнистих звабний рій – в долонь довірливім лататті.
37
В чиїм солодкому зачатті невсить оцю жаску уздріть?
Про що оте ячить дупло?
Про самоту чиюсь чи мрії?
Чи під пташині літургії по комусь все там відбулось?
Тут кожна впадинка в корі і кожен вигин, й виступ кожен – то перехрестя нас й доріг.
А ми-таки на вічність схожі. Стрибожу спокій, чом не знаю: Себе, боюся, не впізнаю?
ЄДНАННЯ
Сплетіння стовбурів, мов тіл.
І скрип. Чи скрик у кроні неба? й жага, накресана з хотінь, вступає млосним глумом в тебе.
І очі. Тисячі очей у спогляданні звабу того!
А ті – на відстані дороги – тамують невигойний щем.
І тільки доторк віт, мов рук, мою утишують журу.
ОСЯГНЕННЯ •
Цей ліс, як ми: із оргій зваб, розлук, любовей, згуб, розваг, з жаги і сліз, зі зрад і стріч...
Він – потойбіч. Ми – поцейбіч.
А, може, наші почуття зросли цим лісом в забуття?
38
І сосон свічі, як ПОМИН, нам нас розказують? 1 ми Себе поволі пізнаєм, бо вже були колись і є?
Нема межі в тім “так” чи “ні” – ліс віссю – в нас, а ми – у нім.
39
НА ГОРОДІ Хрумтить бур’ян на щелепі сапи І картоплі до сонця тягнуть вуха. Сапається... Бо в день такий не вспиш, коли земля після дощу, як з пуху.
Цупкі берізок рвуться вірьовки,
І опускають пазурі осоти,
І звільнені шикуються рядки.
До краю ще ж – роботи та й роботи!
На груди спека потом накрапа ■– нарешті вечір. На сьогодні – годі.
Під хатою натомлена сапа – і тиша заніміла на городі.
40
ПЕРЕДЖНИВНЕ
Тихіше тихшого...
Житами вистиг день, й проміння хруст в стрункім чаїться колосі.
Трава лиш бризне кониками й десь, мов лоскотом,
стріпнеться жайвір голосом... Така нерушна неба глибина: від того якось високо і хороше.
Та й бачиться: до осені не скоро ще.
Серед душі – замрія жнив’яна.
41
Люблю задуму передвересневу, де достига в терносливах туман, де свіжі стерні сходять сонцемревом, а ранок чорнобривцями засмаг.
Де похилився соняшник на тишу, розвінчаний похнюпивши картуз.
Де спогадів снопи обмолотивши, – я перевесла істин розплету.
і
42
ВЕРЕСНЕВЕ
Вже вересень дичками топче сухе картоплиння.
Й висиджують осінь тумани у гніздах капусти... Печену картоплю з городу І радість дитинну,
І випиті стерні
до серця відрадою впустиш. А осінь як осінь...
Як ягода пізня малини, як квітка на вишні у вересні (диво ж предивне!) дасть мрію солодку, Пожурить, обдурить, полине по колу правічнім без тебе. До інших.
Й не спиниш...
43
ЛУГОВА ІДИЛІЯ
(цикл)
Сестрі Людмилі
Похмілля лук... Ця блаж така в’язка. Гірчак... дерун... явдошка... то синюха.. Перевелись в’юни. Сама мілька.
Й чогось вербі так сиво в потоках. Лелеки спалах виссю ген роздмухавсь,
й вже на осоках вйсвіту луска.
На роси ще ж не спав туман зозулин,
І я собі наслухуюсь відбулим...
Чогось вербі так сиво в потоках...
...Солов’я цимбалить соло, й верболозів гусінь вдаль повила до видноколу ген Гетьманка молода.
Верховодять верховодок срібно–злоті косяки.
Батьків бовт гамівно бродить між мережива ряски
та у хватку перехватом заганя коропчуків.
Батько втіхою багатий.
Не як вдома. Не такий.
Дух йому в такім політті, що по ньому щастю вчусь...
Від улову – срібні сіті, срібен ранню батьків чуб.
44
Жаби викумали тишу.
Світ живе й ряхтіє скрізь: шустрі пуголовки кришать на ковбанях куширі,
й раннє сонечко ворушить капустянок по драгві.
Я за батьком рушу, рушу...
Тиха річка, як повід.
Гай, у далеч несходиму!
Я б за ним – аж на крайсвіт, – поладунку б лиш години та слова б його живі...
...Відраїли квітом луки, жовто сліпить сліпота.
Батька викрукали круки, й річку ту не напитать.
Тільки й сліду. Тільки й слави – сухостоїть очерет.
Відотавили отави ще за батька. Наперед.
...Похмілля лук... Ця блаж така в’язка. І дражнить синька поплавка глумливо. Й вербі чогось так сиво.
Ой же сиво...
45
ВЕЧІРНЄ За чередою в двір придибав вечір...
Останнім півнем сідало зітхнуло.
Об тин вербовий глухо цокнув глечик,
Й рукою мати день з чола змахнула...
Дрімотно скрізь.
Усьому й всім – догода,
І лиш душі не спиться: невгамовно
регоче став на берегів колодах, мов вигін, жаб веселих хороводом, й пряжуть в станку пахучий ранок жовна.
46
ОСІННЄ Синя тиша, як втіха синя,
В небо кришить зірками вечір, Пахне сіно і картоплиння, пахнуть груші сухі від печі.
Пахне хлібом з копиць солома, пахне чимось таким домашнім, що нараз відлягає втома І сьогоднішня, і вчорашня.
На повітки білій свитині цибулів зарижіло намисто. Пахне місяць скибкою дині й затухаючим жаром листя.
Пахне димом город осінній заворожено, лоскітливо...
Синя тиша, як втіха синя, в серце радістю закотилась.
47
Снить зима над вікнами калюж вбогої розхристаної осені.
Станцювала свій прощальний блюз вітром ген берізонька запрошена.
А в душі все мрія набряка: покружляти б ще в осінній музиці.
Та сніжинок дрімота легка над її повіками вовтузиться.
48
ГОРОБИНА Схололи жагучі вуста горобини в морозу шалених вустах.
А так ще хотілось кохання краплину, та висохла крапля ота.
А так ще хотілось... Та висохли сльози, ущухли і болі, й пісні,
Стіка горобина в обіймах морозу червоною кров’ю на сніг.
49
ЗИМОВЕ Істишивсь грудень: з клекотом лелечим вже над гніздечком ставу захолов.
Й хатки гойдає на димів вервечках моє мале зазимляне село.
Ані душі,
ні шереху, ні пісні –
все розібрали теплі лежанки,
і рушничкові
маминому тісно,
як рясно розквітають ниточки.
Хрумтить морозом вечір коло хати,
дрімливий сніг шибки давно втомив... Та вишива невтомно весни мати,
щоби скоріше вижити з зими.
ЙМІй
ДРУГ i лЩу.
ткала
утере
ПЕРШИЙ ВІРШ
А спочатку-таки була піч із рябою рядниною-крижмою, із рябим облизаним комином, з гарбузовим насінням сушеним у куточку під сажотрускою.
Вилузався він рябою римою, виколихався в павутиннячку під сволоком, нагойдався на закарлючках кісок Музи –
та на лежанку з печі скоріш:
– Ві-і-ірш!
Батькові – снігом на голову, матері – сміхом на клопоти:
– Ти?
І морщилась хата ряднами під батьковим кирзовим чоботом, під засмальцьованою куфайкою: невже ж то й на її стезі є Поезія?
52
Зношується безсонням материн сон. зношується куфайкою материн вік.
Зносились роботою неньчині руки...
Душі немає зносу:
ще й на мене прийшлася.
53
СВЯТКИ ПОМИНАЛЬНА СУБОТА
Мамині руки розлили додолу сині сутінки сокирок...
І гіркий ляк
ромашкових очей,
що задивився білками на покуть,
де в Ньому і в Ній
загус восковий запах вічності.
До Неї мати ревнує сина, що відпустила його з русалками толочити левади...
Вже й пиріжки схололи вкотре, а він і ока не явить...
Боляче ріжеться осока – і гіркнуть материні очі ромашковим ляком, ховаючись мерщій в рясному клеченнні фотографій, щоб завтра розговітися зеленою неділею онуків.
ЗЕЛЕНА НЕДІЛЯ
В тинах зеленими хвостами позастрягали півники і репетують зеленим глумом, що завис штаненятами на воротях.
54
Регоче день від гороб’ячого лоскоту лапатим сміхом зеленої картоплі.
А з павутинням сонця
сплуталось проміннячко зелен – жита –
зелено–сонячно!
Вмиротворена мати під шовковицею виклечує очима небо,
хату,
Двір,
виклечує зелен-молитвою
і той зелений глум
зелен-свято своє!
55
НА САМОТІ ЗЕКЛЕЗІЯСТОМ
Немає нічого нового під сонцем. Марнота усе!
Еклезіяст
* * *
Розкоші і багатство – усе це марнота.
Еклезіяст
Я колись перестану буть, не набачившись і не начувшись, не наплакавшись і не натішившись, не налюбившись і вмовкнувши...
Я колись перестану буть, переночувавши потойбічність і не прокинувшись днювати світ з росою скапаної зірки, з благовістом дитячого сміху...
Я колись перестану буть, як не вчую свого мовчання в заціпенінні чийогось серця перед красою – жити, –
і повірю Еклезіясту, що під сонцем – нічого нового... Чом холону від протягу в вічність і тулюсь до земної марноти?
У вині дорогому
слухав музу свойого тіла,
у обіймах жіночих
воскресав ти блаженним танцем,
обплітав свою розкіш
виноградниками й садами,
56
свою царську погорду множив золотом Єрусалима, – тішив вік свій багатством, щоб повідать усім – “марнота”?
А чи ладен дістати
був ти дна сліз своєї рабині?
А чи зміг свою розкіш поміняти б на долю старця?
Що б ти заново вибрав: глупоту, а чи мудрість світлу?
Чи надумував очі
ти коли-небудь синовим завтра?...
Прочини мені вічність шириною в промінчик сонця, хай, крім смужечки світла, не розгледжу нічого потойбіч, та й тоді побоюся на землі я себе змарнувати, наймудрішу глупоту не обравши твою у гіди.
Ти зібрався у вічність – розчарований, спорожнілий...
А чи схоче Всевишній вчуть себе у тобі порожнім? Наймарніша ж марнота – то марнота заради себе.
1997
57
ВІЧНІСТЬ
Батькові
Відходив серпень...
Й мав відходить тато.
Вродила слива – первінка двійняток.
– Вам буде ще, – сказав, – мені ж – востаннє, й чого ця, доню, осінь така рання?
Вам буде ще...
Плоди їв перші татко.
Й кінець його
був сливі тій початком.
58
ЖНИВО Листя віск на калюжах – розтоплений смуток. Ще свічок накача з нього вітер незграбно.
Під зопрілою стріхою хмар – сонця жмуток, мов засохлі безсмертники з покуття в баби...
Ген кадилом тумани викурюють літо, святять землю дощі щедровито і збавно...
І печуть мені душу ті сушені квіти І свічки, що у скрині чекають на бабу.
59
* * *
Ні хреста, ні хресточка...
Хіба що он камінь єдиний.
Цих могилок синці не болять вже нікому давно.
Цвіркуни лиш голосять – ото і всієї родини, та в густих вишняках за впокій досі гіркне вино.
Гай поснули собі негодовані, кволі, роздерті...
Тільки вітер дзвіночки по душах по їхніх торка.
Й гоїть вічність свою Україна в барвінках та дернах, й з вуст молитви оскома не сходить, мов терни, терпка...
60
Знов труснула старістю зима, їй то що? А ось Ярині – скрута: грабчаків у дровнику – чортма, холодно. Нема в що ноги взути.
Посивіли старістю кутки,
І посліпли вікна від морозу.
Біль, неначе протяг на порозі, – по душі – на всі лади й скрипки.
Та Ярина, тиха й мовчазна, жде чогось. Нічим зимі не годить. Хто кого – не зна – перенегодить, хто кого переживе – не зна...
61
ВАРКА
У Варки літ – на півтори копи.
Сидить під тином: шлях собі пасе.
А, може, хто (хоч зараз всяк скупий) та усмішку чи слово піднесе?
Нема... Немає. Манівцями йдуть, а бабу Варку обминуть-таки: окрім своєї, ще й чужу біду кому охота в час нести такий?
Бува, гукнуть: “Вам крячкою б сидіть – не теревенить! В мене – купа справ!” А в баби Варки біс вершки зібрав, й масну не звариш кашу на воді.
Нехай би й так. До цього не звикать: крутила жорна, сіяла й пекла... їй не чужа вдовина толока, чужа ця хата... А своя ж була!
Та у селі псувала, бач, пейзаж її печаль солом’яна, проста, та Варчина колюча дереза, що замість тину (гарна та густа!),
де Алібрант плекав сади колись, допоки їх комуни не знесли.
Вродила ж дереза за ті гріхи.
У ній – в “війну” там грали дітлахи
62
й дражнили бабу Варку. Та дива! її на хутір править голова:
– Ідіть туди. Там хата гарна й тин,
А тут – кафе “Леваді” вже рости.
– Та магазин – за тридевять земель! – дала старенька волю вже сльозам.
– Ми хліба вам й до хліба привезем, красненько ще й подякуєте нам.
Відправили. Та стіни лиш – з землі,
А баба – з думки. От і всі права.
Хіба добром заплідниш душі злі?
Тож Варка наймитує. Добува
собі шматок, не то про чорний день. Дивись: кому картоплі підсапа, кому зимою ряден напряде за тракторця. Бо ж кожен зараз – пан!
Понаїдали розкішшю пуза, їм ціпа не показуй – засміють!
Та й к бісу баба. В душах – дереза!
А от сади коли в них зацвітуть?
У Варки літ – на півтори копи.
Сидить під тином – шлях чужий пасе.
А, може, хтось?.. Та світ такий скупий, Лише печаль солом’яну несе.
63
РОЗДУМИ ПІД ТРАУРНИЙ ДЗВІН
Знову дзвін по душі...
Що не рік, то молодшають вдови. Зачастили в похід десь Івани, Михайли, Петри... Тулить відчай сльозу, та прощальне не тулиться слово: не забули, як плакать, розучилися, як говорить,
Зачастили в похід...
За село, на стоянку довічну... Похоронна труба вкотре грає свою засівну.
Й проростають тіла ряд за рядом у яблуні-дички, щоб плодами надпить гіркоту України земну,
Зачастили в похід...
Й не чекали такого почину: після горя пожарищ – головешки сумних косинок...
Що червоний ховав,
вже тепер че схова жовто-синій:
Надто широко лиха,
щоб прикрить завузьким полотном.
Знову дзвін по душі...
І вдовіє моя Україна.
64
ВСІМ тим, ХТО ПОКЛАВ свої голови ЗА слово,
СПОВНЕНЕ
УКРАЇНОЮ	Не кануть в Лету, їм – в небесний лет!
Собою доторкаю душ їх легіт,
1 чую: біль холоне, наче ґлей – гризе, гризе його ворожий скрегіт.
Не вигризе, загоїть щоб мене, загоїть у мені щоб слово їхнє!
Отому болю, боронь Боже, втихнуть – Украйна знов кайданом калатне. Надивлюю тривогою людей, холодний протяг в їх вчуваю дусі.
Як мало нам болять осьмачки й стуси, як довго ми до себе ще ідем.
Хоч неводів совітських груба пліть в’їдалася до крові їм у спини, та серце їх боліло Україною, а ми свою загоюєм щоднини.
(Загоєне ж – нікому не болить!)
Чи вивелись, ачи перевелись – ненависні, байдужі і дволикі, двомовні недомови й недоріки.
Хто нас зачав такими і коли?
Чи канем в Лету,
чи в небесний лет, –
собою ж доторкаю душ їх легіт.
У мене біль вхолонув, наче ґлей – не вигризе його ворожий скрегіт.	
65
★ ★ *
Коли вже Ра
запалить ореол свій
над вкраяною ним отут землею,
а Дана вматерніє
знов сплетінням
його вогню й вологості своєї,
щоб запліднить
оці безплідні душі,
і засльозить
оці пустельні очі,
й надумати
оці бездумні чола
укРАяною,
окРАденою,
УкРАїною?
А, може,
на своєму перехресті
Господь розп’яв русаліїв праматір
й старий Данапріс
плач її розхристав
і на віки його для нас приплакав?
Мо’ забуттям
загашену корону
наосліп не знаходимо ще й досі
й мошкою
на чуже злітаєм світло укРАяні,
окРАдені в УкРАїні?
Коли вже Ра...
Його доймає зРАда.
66
ГАННІ ФЕДОРІВНІ ЩЕРБАНЬ, МАТЕРІ ВАСИЛЯ СИМОНЕНКА, НА УПОКІЙ
Перед іконою України, у вишитім хрестами рушнику Дніпра, станула єдиною свічкою, впокоюючи сина, спалюючи на пречистім вогні свого серця його біль.
Канула. У мої жалості, у свої небесні молитви – щоб обняти його вищерблену смертю
з Щербанів-Симоненків душу. Там він свою неньку утішить. А тут?...
Боже,
як весняно в його віршах!
67
ДО ЗЕМЛЯКІВ
“Бий свій свого, щоб чужі і духу боялись”.
Народна мудрість
Хто ми? Недобитки? Біль душу розтина. Та ми ж таки – батьків преславних діти! Й хіба, скажіть, з добірного зерна збуять колосся може пустоцвітом?
Хіба ж на перехрестях наших доль Тарасові дороги розп’ялися, щоб ми – нащадки вільних козаків – недобитками в світі нареклися?
Ні, ми народ! В нас все для цього є:
І пісня, й найніжніша рідна мова...
Я вірю, що ніхто нас не уб’є,
як ми себе в багно не втопчем знову!
А то завикли – свій свого скоріш, щоб і чужі боялись? Відсахнуться!
І буде нам ціна – іржавий гріш, коли і наші внукиназовуться недобитками. Корчимо язик.
Дурне пришили слово замість вінця, а ми ж – вкраїнці, Боже, ми ж – Вкраїнці...
68
* * *
Мовотворять вуста... словомудрствують, лихословлять; з слова ліплять чийсь біль, чиїсь сльози, комусь – гаманці; хтось в них бачить зерно, а для когось-то в очі полова...
Так з нас ліплять й слова: то людей, то, дивися, людців.
Безголосі слова
промовляє мовчання очима.
Безголосі слова –
то болюча чуттів метушня.
їхня мова – потік,
що громи у сльозах розчинює,
й блискавок косовиця,
де від душ тонкостеблих – стерня.
Безголосі слова – дум розхристаних тиха пристань. Безголосі слова – в стоголосся порожнє гать.
Запиши їх собі, –
хай душа їх відстоїть дочиста.
В чистім голосі слів – твого серця жива сварга.
69
МЕДИТАЦІЇ
ПОСУТНІ
(для самозізнанців)
... Німим отверзнуться вуста...
Т.Г.Шевченко
Краще запалити свічку, аніж лаяти темряву.
Конфуцій
Отверзнулись вуста, та
не на путнє.
Чи й не були – того й не стали суттю? Болотом слів нашпарували очі, – то й бачите болото. Крото – точить
те лжезізнання, ачи визнання?
А матір коле боляче стерня...
...Ще полукіпок – на осоннячко, й перевесло на чуже сонечко, та додому – у своє денечко: ніч доточувать • веретенечком... Темний запічок жовторотиться, холод кільчиться, голод сотиться. Розіп’яв куток дух на пучечці – Лелечицею
70
неня мучиться.
З молитов її світ спалахує: жить під сонечком – не над плахою!...
Хіба ж не ви звелись із тих молінь, не перевівшись на порожню тінь?
А ярослов її не ваш то глас у позички узяв, не на всякчас?
Вам все одно: безликі ви чи ні, чи сонце у дощах, чи у вогні...
Аби лиш на столі вам був досол, а там – нехай: хахол чи не хахол, а чи болото...
(ваше ж зізнання?!) Стривайте,
бо й на це росте пеня... Як сиво сонце батько обійняв!
...Ще загіночка, ще півручечки... Наморозились батьку пучечки.
Все життя отак
71
над покосами: ранки – з росами, ночі – з росами.
Заросився весь аж до сивого, – та не кляв себе, гордівливого;
З діда-прадіда скільки страханий: жить на прикорні над совплахою; і совморами перетовчений, і гулагами переточений, і з колгоспами, ой,заручений на петлю тугу, катом зсучену.
Та свят–зіллячком, як осердячко, він вам волю ніс в своїм сердечку, а ви... сердитесь...
Залежались до ^пролежнів? Кажіть? Доглянуте залізо – не в іржі! Розскнілися на темінь, наче пси, Запалювать – нема, а є – гасить! Та все клясти, клясти, клясти, клясти
себе, що бидло.
Краще б одхрестить.
72
То зась! Забули материних слів, й холоне сонце батькове в золі його ж надій, не вгляджених же вами!
Хіба вони займалися на “амен”?
Та вас й без вас приставлять до хули А ви хоч день вкраїнцями були – щоб на межі любові і сльози?
Вам муляють такі ж, як ви, тузи у сідлах. Там. їм також все одно: народ в багні, а чи у нім – воно?
Чи наша річ, а чи чужинська – хай!.. А діти не оббудуться гріха.
МОНОЛОГ СИНА
– Хто я, тату?
Звідки? З кого?
На ліку в якого Бога?
Що в мені від тебе й діда? врода, розум? дух? чи біди?
Тільки врода та біда.
Розум з духом – як вода.
Хто їх виміряв убрід?
Ти чи батько твій? чи дід?
І по кому глибина:
по батьках чи по синах?
... Перейшов. Не замочивсь.
73
– Хто ж я, тату?
Звідки? Чий?...
Непокоїться майбутнє над своєю нёсуть-суттю.
Батько змовчав.
Не почув?
Протяг кіптявив свічу...
А сонце котить перекотиполем, немов чиясь осиротіла доля.
74
РОЗДУМИ НАД ДНІПРОМ
“...і крешем, і кришим, і крушим, як стій...”
П.Г.Тичина
Дніпра цілує чайка чорне віко.
Чий прах воно хова? Чиї жалі?
Чиїм садам укоротило віку?
Чиїх там дзвонів голос обмілів?
Лиш острівців примари–недогризки обсмоктують ще ситі губи хвиль та верб вцілілих сиві обеліски, ще мріють про зелений небосхил,
де гілка ген обрубана дороги схилилася навік в дніпровський мул, спинивши на собі сліди до когось, сліди чиїсь – у безкінечну тьму,
у морок кременчуцьких водосховищ, де стогнуть дзвони втоплених церков,
І зачекались милостині й слова гроби чиїсь... О, це безглуздя змов!
Де крешем, кришим, крушим без розбору,
І недоступне – робимо близьким за гори грошей – на людському горі? Що нам! – Піщані, Панські чи Бузьки...
Нехай собі свої покоять мощі під чорним віком сивого Дніпра... Летять вдовино чайками на прощу жалі людські. Кого тепер карать?
75
Кректав, неначе дід, старий верстат, розмотуючись, цівка воркотала.
Й по нитах човник плив, як по літах, і рядна ткались, наче долю ткала.
А нам – за диво діяння оте, з-за припічка малими позираєм... Мороз і той на вікнах розпростерсь, і гріє пальці, мов у теплім раї.
Втирала піч теплом сліпі шибки і хукала у спину бабі Ганні.
Смирнішав блят від спритноі’ руки, й смужки в рядно вились на барабані.
Тепер згадаю... Вже не тче вона, лише верстат сумує в повітчині, та виплакана барвами ряднина – ще спогадом на лаві край вікна.
76
* * *
“Собори душ своїх бережіть...”
О.Т. Гончар
Ішли усі, а хто не міг – везли.
Той день найпершим інеєм їжачивсь.
Не вмер ніхто, бо смерть тут прокляли,
(І так за пару літ – аж дев’ятнадцять).
Дзвін саморобний, стогнучи, моливсь – на двох стовпах: з-під газу два балони. Ішли усі, а хто не міг – везли на прощу перед Богом, на поклони.
Ось кладовище. Ось і божий храм.
Ось хрест на нім (в ставу ржавів літ сорок). Як соромно було до болю нам, та тільки сніг скрипів безжально:
– Сором.
Собори душ своїх не берегли, паплюжачи, ламали божі храми, мовляв, старе не нам, бо перед нами, здавалося, нові шляхи лягли.
Одягши ризи черствоти гординь, ми віру нашу шматували й совість.
Тепер оті дірки своїх провин залатуємо в серці кожнім й слові.
Ішли усі: дорослі і малі.
Благословлявся день легким морозом.
Святили люди церкву у селі.
Святились люди.
Повертався розум.
77
* ★ *
Моє літо засіяне приворот-зіллям – шукаю цілющих слів, аби привернути душу до любові, матір – до дитини, щастя – до нещасного, волю – до невільного, людину – до людини... а всіх разом – до найсвятішої ікони – України.
Кладу за неї й своє приворот-зілля, щоб привернулась їй цілюща сила...
Або ж нікчемна з мене знахарка.
78
ДЗВОНАРІ	Там,	
(поема)	на віку минулого дні,
під червоним в’язким намулом
прадідівське небо мені	
Моєму
роду
дзвоноликому	муляє.
Я
звідтоді собі не чужа, та звідкогось собі не належу, – чи ж дідівська мене ґанжа розметрежує?
Безборонну, пустили мене
в невір батька одвічнювать вічність. В жилах випругло небо сумне так незвично.
Й між
дерновим безхрестям могил не бувальщину одбуваю, – оббуваюся, оббуваю родом згублені береги.	
* * *	Часовня.
Дичка.
Прихисток прадіда – гробочок, мов попруга від бича, й дзвіночком диким видзвонений час	
79
мене натрапив тут.
Ачи навідав.
Й присмирена барвінком біла тиша мою розверзла душу на журу.
Я саме тут справжнішаю, між вишень, де забуття збуває їхній хруст.
Я саме тут
себе між дернів мірю, не зучена ніколи і ніким у небо вірить і у себе вірить, та у собі наслухую віки, ачи вони мене в собі учули і рунтають в’язкі червоні мули, щоб з тої смути, з тої каламуті
своєї дошукалась небосуті.
Дошукуюсь. А серце – у журі: перевелись по роду дзвонарі.
(з груші) – Кра-а! Кра-а!
На Урал!
Там земелька сира–а! й комар-рва – татар–рва
кр–ривавицю спива–а!
– Кра-ах! Кра–ах!
Кир-рила на пр–рах!
За регента, за дяка,
за довгого язика кур-ркуляку!
80
Та замість підків – шістнадцять годків!
– Кр-ру! Кр-ру! Убер-руть шлях у хвою
та впокоять білим віком дзвоноликих!
Час зучать їх мовчать.
– Кар-ра! дзвони ячать!
Донь-день! донь-день! донь-день! Доле-дань!
ПРАДІДОВЕ
Цардзвонив, наче вкрешував себе: світанні роси янголи трусили, й всевишньо зріло полум’я небес на корогов празничному світилі.
І чистий згук зозуль і солов’їв почасникам стомножив перебори. Дзвонив. Та ж не дзвонив, а світ соборив під куполи! І глас його ярів благословенним гласом праглибин і прависот. На їхньому розхресті в собі вчував рятівний прадух месії – мов вічності причастя пригубив...
Лилася молитов єлейна млость, і півчо звуки правили відправу, й виводив благовіст велично “Слава”
81
тому, що є, по тім, що відбуло.
Раїли в луках мерехтом отави – і знову великодньо все жило!
(празничний – Клепа Кирило!
люд) Ой таки ж клепа!
Мов у крижі вживається і в груди.
Полошить ним,
благословляє,
будить.
– Й на віковщину вічну присипа.
– Отак, дивись,
і випорожнить час, як мірчуком, тобі одміря живо, – й на коливо
твого лиш стачить жнива, бо що ти в цьому світі?
Як свіча.
– В такім дзвонінні й пані знала толк,
хіба ж бо так тягла його у Київ?
Затявся, кажуть^пуп мій тут – та й годі. Було, на празник ще Кирило дзвонить, “Іди сюди! Іди сюди!” мов кличе, а коло церкви казани лаштує зі свитою вже пані Алібрантша на галушки та кашу. Люд радіє.
Бо що йому? Молитви й насититься щоб по трудах. А ці – деруть, як липку. Не пороши їм, пброше. Замешкавсь
82
Господь наш десь, що прах старого пана на дерезу розпатрали з каплиці.
Мовляв, пани! При них було не гірше...
– І Бога ж не боїться кров невірна,
раз дзвони де-де вже в Москву вивозить, народ лишає голосу живого, затуркує, уводить у полуду.
Жили ж по дзвонах.
– Буде вже, як буде.
– Усе скороминуще.
Потрюха.
– Це ті, що зажили собі гріха,
а отаким, що богозвучать дзвони, й на тому світі буде оборона.
– Нема на цім, то й там її катма.
По ньому, чую, плаче Колима.
(з груші) – Кар-ра! Кр-ра! На Урал! на нар-ри! Кар-ри!
ДІДОВЕ
Ця дичка – за дзвіницю. Замість дзвонів, де-інде додичавлюють грушки, а рельсу, в три погибелі, гілки удержують за било похоронне.
Празничний глас забули. Для Кремля.
Й дідів могили, мов катам підмостки із-під хрестів порубаних, і досі угадують себе по журавлях...
Й часовня – не конюшня вже, а склад (ту нехрищ не відмолять і онуки).
83
(під дичкою)
І тільки звуки, діда Федя звуки від рейки (не від дзвону) сякий лад дають тому безладдю, щоб, мовляв, й живі себе вчували в журавлях. ...Стою, мала, під грушею, бува, і те дзвоніння, виклепане в тугу, не знать чого, бере мене в потуги і на дрібезні сльози розбива.
І чую, як крижі вбирають тіло, в мені чиїсь розбрунюючи крила, як млосно усевишніє душа...
А дід собі видзвонює горішньо:
його живильна пісня світ руша,
ще з первозілля світ мій первогрішний.
Сповідь
– Мій Блаже, Творче, сподоби твоїх причасницею таїн.
За небо, сховане в гроби,
Каюсь.
Що з двоголов’я ачи з без не відучу від себе хибу – оту, штуковану, себе, –
Вибач.
Оту, розхитану в двобіч, де тільки пострах по собі та дух ізгаяний і дикий...
А я ж таки із дзвоноликих, смиренним гласом хто вістив шлях, до несходженого Ти.
Прости
мою нищівну зраду.
Але ж себе і досі краду, сама одурюю себе,
84
коли, за натовпом, небес благаю, силувана. Втім, зневірену в молоткосерпім, комунокрилім майбутті, мій Блаже, Творче мій,
Утіш,
і неосудно, милосердно мене спасениям причасти: од роду рідного зійти в пагілля, Блаже, не на тлінь, Амінь.
ДЯДЬКОВЕ
Гухкає дядько в балони газові – одноразові,
з-під бутану-пропану, наче в била чи клепала:
– Боу-бух! Боу-бух! Було та пропало.
Товче молотками,
як Гамана,
без “вірую”,
без “Амена”,
порожнечею виухкує
по порожньому духові,
бо йому ж –
про мене, Семене, –
хоч і невчено,
аби гуло
та чуть було!
– Боу-бух! Боу-бух! А народ – плавом
85
на ту одправу: побожно–покірний, удавано-вірний, зучено-догідливий, згідливо-нез’їдливий –
на всяку потребу такий, як треба.
Матом підстелений, болем похмелений, бичем рудим подужаний, терплячкою одужаний –
на всяку потребу такий, як треба.
Чужими чарами з’яничарений:
Хтось межиочі Отцеві:
– Нам російською, не цею! Було гарно – стало грубо! –
били бирси за рахубу, язиками вибивали...
Самі себе трахтували.
Одбули – й понесли: паски – посвячені, душі – незрячими.
Чи й було, чи пропало,
чи вибило клепалом – балонами газовими?
86
Одноразові ми.
... – Боу! боу! боу!
Бух!
Боу! боу! боу!
Бух!
– Дзінь-день! Дзінь-день!
– Боу-бух!
– Дзінь–день–дань!
– Дзінь-день-дань!
– Боу-бом!
Бух-гух–дух–хух–х...
– Дань-день!
немов святим причастям з Єрусалимської Вифезди цілющо милосердна купіль душевну скруту одвела –
отак той виживився голос несміло, свіжоблагоденно, й мій дух, немов жертовну свічку, возніс світанно до небес!
– Дань-день!
Між бовканням цар-дзвону, червоноглумого балону, неначе поміж сухостоєм, небеснов’юнив пагінець –
онучок дядьків, дзвонограйлик, цяцьковим дзвоником дзеленькав, збивав із пантелику діда:
– А в мене краще. Ось:
Дзінь-день!
87
Як дань, та забавка яріла в моєму серці проскурово, і щось невчато-нелорочне в тім любім дзенькоті несла – аж дичка, від мовчання чорна, остепенилась й восколисто своє зітхання літургійне в прадіда “Вірую” звела!
І марились маківки–бані, й єлеї чепчиково–м’ятні, і восків золоті огроми – Дань-день! Дань-день! Дань-день! Дай день!...
...Та поки ж – дичка.
За дзвіницю – на двох стовпах гудуть балони...
А десь на дні, а десь на денці... небеснов’юнить пагінець
Дзінь-день!
Дзінь-день!
Дай-день!
ЗО грудня 2001 – ЗІ січня 2002
Доле-дань!
88
ДЗВОНИ ЖИТНІХ Дід на призьбі коло хати, КИТИЦЬ доки сонце на приколі.
Поперек – у лахамині,
(поема) наче сніп у околоті1.
Кирза вчаділа від спеки, в прілих дідових ходулях (блаж єдина в цьому світі) вошколупиться спориш.
В пересушеній костриці бороди пожухло сонце, з-під порожнього підбрів’я діду вилушпило світ.
Тут щириця з лободою заглушили хату й діда – сіють, віють, засівають, – їх занедбують. Пустир!
Поміж лат стримить дорога – галасне, буває, сміхом – й скаламутить самотину, мовби стягану криницю. “Бісової шкури діти!
Та одне б хоч наявилось: дав би вже і копійчину за оцю трикляту гризь2!” – Мне Федось руки цурпалок, дибки кублиться чуприна, й дід зчорнілими сльозами засмальцьовує штани. Порядкує по сусідах,
А його мина – робота.
89
Завтра Трійця із Федосем буде буднем бідувать, а сьогодні поминальну на складу3 сяк-так одбуде, та за милостиню шпанок4 поміж півників сипне. Надломивсь трухлявим кашлем І, жаліючи мозолі, по толоченому житі звично рушив до межі.
– Діду! Діду! – від сусідів. – Хто тут схований, скажіть-бо. В діда – в головах могилка, а на вишні–дичці рай; червень сонцем куполиться, хрестить небо ластівками, а довкола – жито. Жито! Тільки ж цвіт його ляка5... Двійко хлопців причаїлись, в дідів затінок пірнувши: може ж дід – таки розкаже те, про що ніхто не зна?
Дід: Це було, як ластівки ще
вміли люд з весни дражнити...
В хлопців очі –диво стигле,
...а послухайте, як схожо:
Пер–реїли, пер–ре–тру–били, осталися самі кустюпер–р–дю–хи!
Діти: Та скажі–іть!
90
Дід: Кажу, кажу,
зарізав дід козу, усім, усім – плече, а хлопцям –
те, що з-під хвостика тече!
Дід всміхнувсь, немов скривився, та собі беззубим ротом взявсь ком’ячить хвору руку й таємниче примовлять:
– Гризь, гризь, гризота, в тебе – зуб, в мене – два, в тебе – три, в мене – чотири, в тебе – чотири, в мене – п’ять... в тебе – вісім, в мене дев’ять, а із тих дев’яти та не буде гризоти.
Птху, птху через ліве плече, – Хай мені рука не пече.
Діти вклякли з дивини.
Дід: А ввечері – до бузини:
по три гіллячки ламать та й примовлять:
Бузино, бузино6, що тобі було?
Ти батька вбила, матір повісила, сестру отруїла...
Що тобі було?
А бузина: Нічого не було:
Потерлось, пом’ялось,
За мною все право зосталось...
91
Дід: От-така порада й вам
на засторогу болячкам.
I хлоп’я: Та й не болітиме?
Дід: Ні.
Діти: Хвала бузині!
Дід: Не хвала, а кара
чорній примарі.
II хлоп’я: Чого ж вона чорна?
Дід: Бо од чорта.
Діти: Хіба ж вона винна?
Дід: Вкрала мого сина.
Вкрала, отруїла – з того й почорніла...
Е–ех, грушка – минушка!7 Була медом – стала сушка. Мов з бетельні8 дав драла. А чи й медом була?
...Вижав дід очей гнилиці палінякою-рукою – й нумо хлопцям оповідку, наче казочку, казать:
– Не згодинила нам доля. Отако з пупка й довіку на сільського чоловіка в ката видумок – катма!
92
Комнезамівці:
В пам’ятку моїм захрясла на Великдень знята стріха. Комнезамівцям – утіха, їх налізло тьмуща тьма!
Мати ридма серед хати, серед клуні, серед двору, – то ж за лемент у комору Кайстро9 вмить її вштовхав, та підпалену перчину замість клямки хижо вставив – збиткувався та лукавив:
– Хай не рюмсає, а чха! Повернув з Куцівки батько, (цілував там Плащаницю)10
І без панік, як годиться, глум той чорний спостеріг, та до Івги:
– Празник, доцю, люди впріли од роботи, дай обідати...
Г о лота
Просить пана на поріг?!
Реготнули, що й Шостачка" зойком в березі звелася, в людське лихо упряглася – й через Тясмин – у Дніпро... Впала клуня, стіни хати...
На возах – зерно, лахміття, корита, діжки, верстати...
Що й казати – куркульня! Пара воликів, корова – все пішло. Зосталась пустка. Плач дитячий тишу лузкав:
93
Діти:
Д’Д:
(таємниче)
Дід:
(прислухається)
– Тату, де ми будем жить? Увійдіть в оті ворота12,
що ведуть к соціалізму...
– До нечистого на продаж? наживне – і хата, й одіж.
Дух – куди трудніш нажить...
В складки батькової ряси чорна туга уоралась,
Він же змів лежанку тихо й на розвалищі гіркім похристосався й до крихти паску свячену ділив...
І була вона остання, бо до Трійці, в оцю пору, нам налупить лихо горе: батько кане у Сибір, – й голокост оголить двір...
Враз Федось умовк – й до жита, став навколішки, прислухавсь.
Діду!
Цитьте, вражі діти!
О, чи чуєте цей дзвін?
•
Хлопчаки звели плечима: скрізь тихінь, лиш половієм жито китиці ворушить.
А в очах старечих – страх!
Ох і вправний дзвонар!
Ич, яку витина?
Так їх, так їх, буди!
Щоб я був не один!
94
Діти:
(вражено)	Ді-і-ду!	
ДІД:
(здивовано)	Ц-с-с. Сестра Секлета... У тарантовій хустині?!
Це ж її у Гадючихи13 бідолаха одняла!	
(розглядає)	А кофтину з кашеміру та спідницю, що у церкві розпізнала? Та катиця оддала чи не дала?	
(до хлопців)	Так і ходить з в’язочками... То ж як хаточку мостили, п’ять верстов з діброви бідна ту соломку волокла.
А Гадюка тлустий коло двору зуспив, – в’язку спалив,
Секлету побив, три дні похарчала...
Й не стало...	
(радісно)	О! 1 Івга тут? У клубі танцювала на Святвечір, – за півпуда січевиці14 Витинала гопака:
Кутя – проч15,
Узвар – проч, головоньки не мороч! А буруб’яшки з болота на довжезному кожусі та по долу цокотіли, та по долу, та по долу! –	
95
(спохватився)
(^Нощується серед жита)
С-суки з сміху лускотіли. Січевиці ж – не дали...
Перед Трійцею як спухла, то Матвій до ями кинув:
– Не сьогодні – завтра віть!16 Серед ночі Бог дав сили: утекла, й за Сокурями17 оцієї ось суботи, отако ось квітло жито – то русалкам впала в очі...
Ич, як клеплять сучі дочки по її душі? Ак-киш!
Ма–а–мо! Й ви тут? Гай до мене. Лісникуєте і досі?
Що ж то в пелені? Кислички! Терен–берен! бруньки з ліски!18 Ягідки та жолуді!
Ще й із липового листя всім по млинчику у мисці?..
Не дождались в тридцять третім цих гостинців ми тоді... Пообідаймо хутчіше,
Я з учора й не росився...
Ох, не залежуся
В цій незалежності...
В вишеньки, за Гадюку! Мука ж, мамо, мука: латка на латці, бий його трясця!
Хоч би в доломину яку лахамину.
96
А хай їх!.. Каліку залатає віко.
Испирименти!19 Щоби до щенту старці пощезли – та й без мороки...
Про людське око раз в рік, як паю20, пенсійку суляють; сульнуть – щоб вершу заткнуть!
В болоті й гною вік свій настояв.
Смердю, як скотина...
Хоч би син... То й сина ждав та й перестав: дідько в лози послав...
Отак перетерлося, перем’ялося й нічого од мене не зосталося.
Клята смерть і та мина, мов не смертний – сатана!...
... Дід собі по ниві хурка: то пригнеться, то устане... Раптом як гарикне страшно: – Й тут тебе нечистий зна? Куди їдеш чорним волом? Якби тобі язик став колом, щоб ти на неї очі не витріщав І рота не роззявляв! Амінь.
...Ластівка кинула тінь.
97
селянин:
Селянка:
– Є таки Господь на світі, що тебе зацуркувало21 тою дошкою, що з церкви собі лігво майстрував! за борщі вилиті,
За душі випиті – сіль тобі в вічі, камінь – на груди, кістку – в зуби!
Згубець!
Дід по житі – хода, хода! – Гонить Кайстра – лиховія... Бризка нива горобцями на його “гала-гала!...”
Слід хлоп’ячий ляком вичах, тільки червень куполився полудневим сонцем й ниву ще хрестили ластівки, й до горбочка дика вишня гіркоту свою тулила, та губило внишкле жито цвіт свій сонячно–крихкий...
На трійцю
(коло двору Федося)
Переставився в суботу – вижив, знать, своє. Як слід.
Три полукіпки нахурив, та й пішов межи свій рід.
З ним – ніхто. І він – нікому. Безпросвітна самота.
98
II селянин:	Й що ж то трапилось старому? Син, мать, схований отам?	
Селянка:	Там зламав колгосп хреста й розорав якісь могили, ця ж лишилась на складу...	
II селянин:	То ж його туди й хилило: свій свого вчуває дух. Мертвий учува живого...	
1 селянин:	Та живий живого зась.	
Селянка:	Як до горя – то й до Бога. Ближній руку не подасть. Син, говорите? Напасть!
Літ вже з п’ять немає сліду. Доки дід хазяйство дбав, то й за торбою ще їздив – хоч оскомину в зубах мав од батькових нестатків...	
II селянин:	Мабуть, розкошами збув.	
Селянка:	Чи не гріх такого старця в сивій немочі забуть?
Й тридцять третього не треба.	
1 селянин:	Бо за чим дід жив?! Аж чудно: порожнеча скрізь, як в піст.	
Селянка:	Тицяв житом й часто блудом шкутильгав у ближній ліс.
А на досвіт з бузиною, наче лопар, мову знав22...	
99
селянин:	Чи з нечистим був злигався, що Федося всяк минав?	
Селянка:	1 сільрада мов забула...	
селянин:	Треба ж так. А був мастак: тому – діжку із кружками, тому – воза чи верстат... Двір, немов перед святками, у Федося був завжди.
А тепер людині в славу – обеліски з лободи...	
Селянка:	Й шлях нема кому встелити В іншім клопоті село...	
селянин:	Глянь, буяло вчора жито, А сьогодні одцвіло!	
–25.02.2000		
100
НЕНАРОДЖЕНЕ
СОНЦЕ,
або
ВЕЛИКИЙ ПІСТ ЗІНЬКА САМГОРОДСЬКОГО
(поема)
Гз й, смутная Любко – дів чино! Вже-бо рясту не топтатиме батько ваш, Зінько прославлений... Ряст його посох в Чигринщині...
Тодось Осьмачка “Дума про Зінька Самгородського”
ЗАГОВИНИ
Як щурі, перед напастю луплені, Шастали в кожухах комнезамівці.
Діл, мов душу, шпичаками штрикали,
А жіночі очі спотикалися
Об оте важке матюччя й шкорбання,
Та котились болячками в пелену,
Доки біля печі під кочергами В пальцях товстовужих горло глечика Житечком зопрілим не вдавилося. Обімліла.
– Де зерно?
– Останнє то, –
Сплутала губами пересохлими.
– Брешеш, відьмо, на чужому клопоті Розкошуєш із бандюжим виводком?! Вдерлися в комору. А у шпаринці Вгледіла, що кат, спіймавши облизня, Досолив з матні капусту квашену
В діжці. Щоб йому так вік солилося! Ще кректали на горищі бантини,
Ще глумилось дерезою кодло те. Наостанок в хаті вікна брязнули,
І порожнє покуття здригнулося.
В чорному Лакеря, мов обвуглена,
З лави на коліна опустилася,
Очі Богоматері шукаючи –
Сплакані чи чоботом розтовчені...
101
А таки навіяло, бо звечора З Ташлика шпарким штовхало протягом: Зранку ж небо задимилось хмарами,
З півночі пожар немов розносячи,
Й пугачі з півнями божеволіли.
Люд ховав й ховався. Давидівкою1 Раптом розірвалося: “Помилуйте!”
– Аністрат, Козел і Чуйка з Хівричем2 Шляхом волокли Мелашку Буцову,3
А тоді селу на сором всучили Напівголій, зляканій, розпатланій Прапор – з рогози мішок зав’язаний На кілку: вигнаниця, ледащо мов!
Йшла німа й байдужа. А гарапники Шматували коси, литки зморені:
– За телячу шкуру!
– За зерно оце!
– А оце іще за батька Троцького!
– А за ноги? – Аністрат ошкірився.
– Дай мені, – вдавився Чуйка слиною, – Поможу їй не платить “бездєтушне”!4
– Ну, – іржав, – якої ти там скиглила? Туди ногу, сюди ногу –
Не платила продналогу?
Не здавала молока,
Годувала приймака?
І... провалля... Аж у ямі стямилась.
Лютий, мов кадилом, шлях обкурював – Білою порошею й червоною Запікався на ногах позначених.
– Туди но-х-гу, сюди но-х-гу... подивися, Троцький, с...сам...
102
За причілком
Христя: (з жалем)
Антін: Христя: (в розпачі)
Ганна: (в сльозах) Христя:
Ахтимон:
(прикро)
Христя:
Антін:
Христя:
Ганна:
Христя:
(зозла)
Ой та біда!
Така молода!
Взяли та й замучили,
Щоб їх до купи зсучило.
Зсучило й не пустило...
В кого власть – в того й сила!
Де зернина, де квасолина,
Де халявка чи одежина – Порозтягували, самі розкупили,
Та й без посту піст ізробили. їхні вилупки наше носять,
А ми у старцях – голодні й босі. Ой та біда!
Люд пропада Без гріха в гріху На потрюху!
А чули? Із церковних дощок Хіврич свиням зробив підмосток!
А Козел христа кинув у став!
А Чуйка з Аністратом Взялись ікони рубати!
А в реєнта Кирила5 Вчора хату розкрили!
Хай оці, а то й племінник Мить Куликами взявся двір смітить! Комсомолець! Трясця його матері! Узурпатори!
Та хай вони тямляться.
Самі комнезамівці!
Нелюди, а не люди! їм своє буде За оті продналоги,
ЮЗ
Антін:
Христя:
Ахтимон:
Ганна:
(голосить)
Ахтимон:
Антін:
Ахтимон: (з презирством)
Антін:
Що од чорта – не Бога.
Біс таких, як сам, шукав,
Та на лихо й нам наслав.
Від свого ката в’язко –
Ще й чужі на шию нав’язли Із Полівки та Ротмистрівки –
Стриб, Гриб, Півторак Ще й Безверхий...6 Дурак.
Ой, люди!
Чи ж так і буде?
З прадіда – діда Не позбулись жида.
Дали по пригорщі землі –
Та й на ту москалі...
Ох, то зілля!
Де не посій – там і зійде.
Після Скоропадського Петлюра Нам городять з Винниченком мури. “Воля!” – мов кричать. Та все дарма! їсть сусід отой наш ласий шмат.
А ми кістки облизуєм, як пси!
Завикли, бач, своє в чужих просить. То, може, й прав Зінько той Сухинків,7 Що Україні треба вояків!
А де самі визвольники оці?
Ховаються за бабські спідниці?
Бо за діброву далі – ані-ні!
Не ката – комарів печуть в огні! Заговини у нас – таки сумні...
104
ДРУГА СЕДМИЦЯ
– Банда!
Наче в душу чим шубовснуло,
Розхитало гурт селян по дворищах, Дітвора по схованках шелеснула,
В груденятах диво й страх тамуючи.
А від кладовища знагла постріли Вишняками цвьохнули, як пужала,
Й над хрестами здибилася кіптява Чорного вороння розлітаючись.
Бій селом розтикав комнезамівців.
За годину стихло. А по вулиці “Ще не вмерла Україна” ринуло,
Понад скреслим ставом стовідпунилось, Аж скувала спів отой околиця.
Поміж башликами синьо-жовтими (Хлопців з двадцять басувало конями – по багнету і шаблюці в кожного)
Отаман конем рудим вигицував,
В гроні кучми бубкою достиглою Сонцедайну китичку вигойдував. Реміняччям навхрест оперезаний, Рудовусе “будьте” роздаровував.
Хтось кивав, а хто й мовчав насуплено. Васька ж Стригунова “сином сукиним” Обізвала, бо вклонивсь низенько їй, – Та й за клуню поспішила хрестячись. Чула: страх свербів на спині поглядом. Враз болючий клин, у груди загнаний; Зупинив стару. На шлях оглянулась І зомліла, спогадом поранена... ...Досвітком вагітне Рудуманово8 В потугах у небо упиралося,
105
Петро: Г анна:
Петро: Г анна: (здивовано)
Васька:
Петро:
Васька: (у розпачі) Петро:
Синій обрій болем чорно–скровленим Обкрутився, наче пуповиною,
А діброви, коліньми розчахнуті (та – в Ташлик, а та – аж на Макіївку) Защеміли цвіркунами й росами Й сиротами в тілі Василининім. Скорчилася темрява у закутках,
Гніт узявся крик новий облизувать,
В клуні діти материним стогоном Удавились і тривожно вслухались.
А у сінях страх, з цигарки виссаний,
Під мужичим розчавився чоботом –
Й соромливо клямка в хату кліпнула – Ганна-бранка глянула сполохано.
Щось неладне?
Син у тебе, голубе.
Тільки ще, бабуючи, не бачила,
Щоб кишками навхрест оперезане Отаке коли – небудь лупилося!
Буде жити?
Уповай на Господа.
Чоловік, однак, він буде мічений:
Хоч ділами добрими та славними,
А чи несусвітнім розбишакою...
От–таким був.
Цить, – Петро підвів її, –
Суджене, стара, немов прокажене:
Не мине нікого й не об’їдеться.
Сину мій...
Мовчи. Он люд зглядається.
106
Христя:
Ганна:
Христя:
Ганна:
Христя:
(злорадно)
Ганна: (оглядаю чись) Христя:
Ганна:
Христя:
Ганна:
Христя:
(притишено)
Ганна:
Христя:
За причілком
Розбіглись гульвіси?
Ті – до лісу, а ті – к бісу.
Напатрошив гада нам –
Злякався, як чорт ладана!
А та плаче, небога?
Хай! На свої руки та ноги.
Налупила й не облизала,
Не одного ним наказала!
Ц-с-с, Лакеря он, як з хреста,
Все повіками сором лата.
Я іще з весілля запримітила: Мавїї’Зінько вести із посаду –
Добрий хлопець – не гнівити Господа У роботі був і у душі тоді,
Доки не лучилась контрибуція9 Та не сів у лісі на закуції10 За пальто, що з жида ротмистрівського З хлопцями розжився в революцію...
Так отож. Як з носа кров заюшила Все лице йому й сорочку, дворищем, Кинувши Лакерю, був загнався десь. Отого й самує...
Недобрий знак.
Негожі діла.
То, мабуть, піч їм так іспекла.
Докотився! Пріська Ахтимонова Криється, боїться, щоб не вбили ще, – Це ж йому хлібину з салом сучила,
Як вночі лісовикам випрошував.
Кажуть, в Буді з шкірами прокрався він? Так, брати вловили. В п’яти цвяхами Шкіру ту підбили.
107
Ганна:
Христя:
Г анна: Христя: (з-за причілка) Антін:
Христя:
Ганна:
(зітхаючи)
Христя:
Антін:
(запально)
Ганна:
Антін:
Христя:
Антін:
Христя:
(ненависно)
Ганна:
Христя:
Ганна:
(сумно)
Хай Бог милує!
А тоді ж хотіли вже й підвісити,
Тав село батькам звістив хтось лишенько Буцім Васька із Петром священика упросили. То й обрятували так.
Стерво! І гріха не побоялося!
Кажуть, всіх, як є, поклав пістолею.
Клопіт людям! Ні – щоб землю ралити. Так без діла кіньми гуцицикають.
Ліс глядять... Співають про Україну.
Де вона у біса? Розгребли її.
І чи ж надовго піст Притис нам хвіст?
У череві пусто,
А сто глеків на нашу капусту!
То білієм, то червонієм,
Як у того Махна –
Загубились в бур’янах!
Без пастуха – в солому спать,
Не землю й волю здобувать!
Ох, та щоб їм! Упізнай свого тепер. М’яко стелять – муляє ж, як муляло.
Ех, мені б земельки – буду й бісу рад. Навіть жиду?
Ні, цей гірш нечистого.
Ич, як присябрився до совітчиків?
І коли ж грошви тії напташиться? Такечки. Мій прадід ще розказував:
Мали власть вони й до Коліївщини,
Ніж один на десять хат давали лиш. Перевертні! Бач, таки боялися.
Та і від церков ключами відали.
Я вже дві неділі не молилась.
Підем в Лебедин, там наш Кирило?
108
ТРЕТЯ СЕДМИЦЯ
Дерезою зусібіч закімчена,
Хата Стригунів над ровом гніздилась. Холодила м’ята за причілками Пом’яками" жовтими підведену Призьбу влітку. А садок обтулював Стіни білі ярим зелен–зіллячком.
З хати стежка надвоє ділилася:
Вгору – вишняком,’барвінком сплутана, Та до сотні вуликів, що попаски Золотавими роями внадились У чужі гречки; і вниз, до ставу ген,
Через шлях та людськими городами. Байдуже було б, та нині, в’березні, Студеницею – таки розгрижена,
Гоїлася хата першим сонечком,
Запнута, мов мати, низько стріхою; Стужена чи, може, присоромлена, Тупилась у землю, ледь забризкану Споришів зеленою росичкою... Стригунівка на ніч вже мостилася. Скрипом клена терпли перші сутінки, Рудогрива дереза бундючилась На цікаве око, – а було таке!
Замість шиб Лакеря душу вставила – Визираючи Зінька, як Господа.
Та як тільки двері в сінях рипнули, –
Він за хвилю у сльозах Лакериних Порохню з лиця змивав Макіївську.
А вона мостила тихі любощі У його обійми. Недолюблене Тілечко Лакерине здригалося,
Наче ув осіннім листя трепоті,
109
Зінько:
Мати:
(змучено)
Зінько:
Грицько:
(зловтішно)
Зінько:
(гнівно)
Що ось-ось впокоїться негодою,
Злив холодних стрілами пришпилене. Пригадав її розп’яття вистигле В лісі на постелі, дубом кинутій,
В глибині діброви, в райськім щебеті,
Де удвох свою Вкраїну мріяли...
В хату рушив. Скрипом клямки встрелена, Від Зінька Лакеря відсахнулася –
Темрява скривавилася свічкою,
Материним зойком сколихнулася.
За столом порожнім батько стомлений Очі завогнив сльозою тихою;
Дядько ж Гриць12, що висівся на покуті, Одвернувся.
Як ви, тут?
Постуємо.
Печінки впекли вже хрін із редькою.
В діжечці капуста зоставалася,
То і ту... недолюдки спаскудили...
(Васька обережно покосилася На багрянку, що Грицька заюшила). Потерпіть, і вам воно проясниться.
Чи не з лісу півень сонце випустить? –
(Гостро черкнув погляд по племіннику) – Нащо людям голови задурювать?
Ти ж не віриш сам у те, що видумав!
А лишилось вас – дрібні недогарки! Вбережи батьків, Лакеря ж повна он,
Здай коня і зброю – то помилують.
(У Зінька жагою жовна вибрякли – Вистояні біль із гнівом ринули).
Не повірить сит вовік голодному,
Доки сам в тій шкурі не набудеться! Рабську ж ми свою ніяк не зносимо –
Г рицько: (з насмішкою)
Зінько: (в серцях)
Батько:
(сумно)
Все латками свіжими налатуєм!
Що, ви вже впились новою владою,
Мимо свого рота шмат проносите?
Де тобі! Та скоро з батька рідного Гріш останній з ворогом дотрусите! Милувать? У чім моя провина?
Що не збув із серця України?
Не прослався устілкою кату,
Щоб її домучить, дотоптати?..
Граєшся в козаччину? Дарма!
Що було – того давно нема.
На своїй землі тягай он борони,
А не слухай Яблуньки та Ворона!
На своїй? Призначеній катам?
Це одвічна наша гіркота.
Що то є земля?! Жага незбагнена!
Крижма, селянин де тричі хрещений.
То – сама душа його намуляна Мозолями болю предковічного!
Доля то, руками його вкущена,
Воля то, з сльози і пісні вишита!
Помислом не взяти тії радості,
Що за межі ген її торкається!
Чорнотою білою завеснена,
Довгожданим сонечком розпушена –
Он дитя в ріллю босоніж шурхає Й лиск від нього полем рідним хвилиться. Он старе горбате прихилилося,
Мов до ниви борозна доточена, –
Ув одне злились, в життя помножились,
І невже до цього щось додумаєш?
Добре мовиш, сину, та наслухатись,
Ярина хлібами як намріялась,
Бачу, не дождусь, допоки ділитесь...
Зінько:
(гаряче)
Мати:
плачах)
Зінько:
Глумитесь одне поперед одного.
В кого більш слова в меду накупані,
То туди й душа в довірі хилиться.
Жаль мені найбільше світу білого Й України...
Бути, батьку, бути їй!
Хай мені вороння очі виклює,
Та душа ще доболіє в синові За оцих, що в рабстві покоцюрбились,
Й давляться борщем гнилим, заквашеним Мачухою, щоб скоріше видохти!
Ох, трудна труднація. При панщині –
Й то жилось, хоча землі – ні клаптика. То вже батько меду понакачує І, було, по людях всяку–всячину,
Щоб сім’ю піддержать, понамінює.
Так, було, і конопель настягуєм,
То в роботі всі, як бджоли в вулику:
Ті золять у жлукті, ті вибілюють,
Аж кушір в ставу цвіте полотнами...
Цілу ж зиму блят по тиші гупає,
Щоб по дві сорочки до Великодня...
Нині ж хоч за торбу – та по світочку. (Сторожко на Гриця Васька глянула – Біль сльозу зі зморщок тиху виполов). Бачив, Зіню, сад зрубали,
Бо налог великий брали?
Вуликами піч стопили,
Бо й до меду зачастили,
Сохне душечка на пні –
Коротаєм Божі дні.
(Тут Зінько на Гриця глянув сприкрено, Аж вогнем рудим чуприна здибилась).
Чи душа вкраїнська так замішана,
Що в руках ворожих добре ліпиться?!
Г риць: (зневажливо)
Зінько:
(грізно)
Гриць:
(грізно)
Продались за батькову кривавицю, та в нову червону свиту вп’ялились! Дурноверхий, цить, допустомелешся! Боляче та каюче – покаєшся За слова оці та довбню вітряну, Протягом петлюрівським простуджену! Мають зуб на тебе ще з двадцятого Після Носачівського урочища:
Чонівці розбили банду Яблуньки,
А тебе проґавили із Вороном, –
Й комуністів п’ять вловило спинами Смерть тоді! А був іще і Матусів,
Де в заводі комсомольця встрелив ти!
А в читальню-хату із погрозами Слав записки хто? В селі один такий Одщепенець! Будь такі ви праведні,
То від вас би люди не жахалися!
Вас же – птху! Розтерти! – та й нема! В оці не сховаєте більма.
Того не осліпиш, хто прозрів!
Я караю ката, що нарід Утопив мій у омані лжі.
Знаєте, де правда, то скажіть:
Ми чи ви звели на прах церкви Й вивезли Вкраїну до Москви?
Хто дівчат відправив за село,
Що не йшли з людей здирать налог? Голодом помножив хто гроби,
Старцем на своїй землі зробив Трударя?! Це ваша світла путь?
Правнуки за неї прокленуть!
Слів немає?
Нам не подорозі!
Не вживтись ведмедям двом в барлозі...
СЕРЕДОХРЕСТЯ
Чорний Ворон:
Зінько: (в задумі)
Зінько:
(радісно)
Чорний Ворон: (бадьоро)
їхали дібровою. В Макіївку.
Чорний Ворон в ніч загрузнув думами. Чорнокрилі брови кажанилися Висвітом від місяця достиглого. Східним сонцем аж до дзвону вилитий Та вітрами з Таври навітряний – Множив дух збурунений Чигринщини Та ліси Смілянщини розбурхував.
І Зінько мовчав. Зорів, як братчики Башликами грали жовто–синіми –
Аж душа від того каламутилась Після полюваннячка будянського:
Все жиди ввижались четвертовані,
Що з криниці знов на світ цей пнулися. (Нумо словом Чорний Ворон тішити). Звикнеш, у борні немає жалості. Думаєш, отой, що ти помилував,
Над тобою зглянеться?
Та хто йо’ зна.
З Авраамом дітьми познайомились,
Як базарували в Смілі з матір’ю...
... Березнева зав’язь втихомирила Лісу таїну, для всіх незбагнену. Свіжістю холодноярських пралісів,
Від степовика нараз повіяло – Задрижав Зінько в солодкім пориві, Ворона вловив глумливу посмішку.
То оце ти з Яру нас утрапив там? – Наче серце вдвічі в грудях виросло!
Як він там, живе?
Живе і множиться.
Зінько: Хай же посилає Бог!
Чорний Ворон: Зінько: (прикро) Чорний Ворон: Зінько: Чорний Ворон: Зінько:
Чорний Ворон: Зінько:
Чорний Ворон: (стурбовано) Зінько: (зітхаючи)
Чорний Ворон: Зінько: Чорний Ворон: (з жалем)
Та слав досіль.
Чи не дною цицькою згодовані?
З місця ж – ані руш!..
Протюд клопочешся?
Та про нього ж. Мов зайці зацьковані. Є кому цькувати.
Тож бо, колія!
Богунове, Буда, Капітанівка – Глушина! А селянин – не воїн тут!
Ой не воїн! Певне, дух Богдановий Розібрала славна Чигиринщина! Залізниця вас від них відрізала.
Так! В’язать вузли, сплітати неводи Та бовтом заходить від Гетьманщини Доки є ще час!...
Не до душі мені
Козаки тутешні. Чом вибрикують? Поле парувало. Треба сіяти.
Не твої, що при шаблюці світ увесь... ...Новохатьків горб ген виткнув лисину З оселедцем груші-дички здибленим. Пара вікон пропалили присмерок, Сторожко дорогу споглядаючи.
Не чував, Трохиму як там, виживе? Кажуть, зле. І жде тебе, як Господа. Е-ет, червона тля – таки спаскудила Новохатька. Добрим був заступником! Пахло в хаті сіном та гасянкою.
Біль Трохима наче з воску виліпив. Сухорлява мати біля покуття Й свічку за здоров’я намолила вже. Зважили брати Дмитро з Григорієм Голови німою безпорадністю,
Як гойднули на порозі гронами
Мати:
Зінько:
Мати:
Зінько:
(збадьорено)
Мати:
(зневірено)
Трохим: (з вогнем)
Кучми ватажків, з мовчання зіткані, Материні руки вгрузли в пелену.
А твої, Зіньку, спекли вже хрестиці? Хто ио зна.
У поле ж скоро. Ними, мать,
Будем засівать – хрести й уродяться... (брязнула об діл сльозами повними) Ой, сини, куди ж вас так завирило?
Все ще піст і піст на нашу голову,
На м’ясниці, мать, не розговіємось.
Де ж, синочки, ваша доля завтрішня, Чи талан за вас ще Кодак виспівав? Наша дума, наша пісня Не вмре, не загине.
От де, мамо, наша слава –
Слава України!
Та не буде, діти, баба дівкою.
Наш-то брат у їздові не тямиться:
В упряж лізе все, як у тій казочці:
Я не вмію
Ні читать, ні писать.
Мене хочуть Королем наставлять!
Он Петлюра запетляв із Польщею,
Та й Махно дав маху – зачервонився. Нікудишні з нас .царі! Жиди Швидше можуть край наш загніздить! Яблунька яким був – та й нема!
А було аж шлях до хмар здима,
Як проскаче із Зіньком удень, – Комуняк шукай тоді хоч де!
Десь, мать, круки очі спожили...
Ви на мій вогонь води налить Хочете, матусю? Не гасіть!
16
Мати:
(кинулась до сина)
Чонівці: Чорний Ворон:
Чонівці:
Я блаженство маю у душі:
Вмерти не інакшим, а таким!
Сину мій, синочку, не покинь!
Це мені до смерті вже три чисниці.
Вам же – жить! Не Чучупак13 повторювать!.. Тільки й встиг Трохим сказати: “Будемо”,
Як шибки удолі лячно брязнули,
Зайнялось півнеба стріляниною – “Виходите, сволочи!” – накрило всіх.
Як вовки, висвічуючи дулами Здобич добру, що нарешті втрапили, – Чонівці14 метнулись попід хатою. Спалахнула стріха миттю свічкою, –
Мати у благанні в сіни кинулась За Трохима попросить: мо’ зглянуться? Відчинила... І упала скошена.
З комірчини крізь віконце вибите Через кропиву, в диму закустрану,
В Кажановім15 троє врятувалося.
Лиш не встиг могутнє тіло вивільнить В отвір – не по станові козацькому – Чорний Ворон... Кулями з урочища В люті отаман Зінько намацував У пітьмі кривавого напасника...
В ранах Чорний Ворон під копицею Із-під брів підсмалених викрешував Біль і гнів на хвалькуватих чонівців,
Що, відчувши кров його, ошкірились:
Чё, за нзньку помирать не хочется?
Я, собако, не як ти безбатченко!
Той, хто любить, той про смерть не думає! Вот й расскажи нам про любовь свою! Рушила підвода. Вмитий вогнищем Степовик, як нелинь-дуб нескорений,
І 17
Головою буйною, мов кроною,
Аж по дишлу черкав (ложе затісне!)
Міряв макіян лякливі погляди І гукав: “Країні – воля. Кату – смерть!..” А за північ дзвін ліси поскликував:
Поміж крон дерев напівголених Башлики розвиднювали досвіток,
Вистиг схід від отаманських китичок Грізної П’ятірки, Алексеева Та Зінька, та Логвина, та Грищенка16, – Лісовий народ на рать збадьорився. Скреготнула зброя. Кінським фуркотом Напряглася Шия17. Спішно рушили.
Місяць повний, наче сонце, виринув З-за монастиря ген Лебединського І спинивсь над лісом. Вітром збовтане, загойдалось небо чорне купіллю Й вихлюпнуло місяць. Друзок тисячі Досвіток над шляхом продірявили –
У Зінька аж пеком груди здибились. Рушив дощ гасити люте марево,
Що умить лісовикам увиділось:
Полум’ям до неба пів-Макіївки Піднялось. Рятунку люд благаючи, Однорогих проклинав безбожників.
А дівчата в клунях непритомніли,
Чорний глум уже не в силі викричать... Став загін Зіньковий обороною.
“Україні – воля”, – всюди чулося. Дужістю щомить жага тужавіла, Схвачувались очі диким полум’ям, Завогнивши тридцять серців братчиків. Щаблі віщували блискавицями Ворогу негоду, і здавалося,
Що від того вогняного полиску Воскресало сонце, в храми сховане. Чувся плач, прикладів гупіт, стогони.
Та й нечисті потрюхи набралися – Братчики сипнули зерна в черева,
Щоб гостини й по тім боці виділись.
А півполя, страхом перемірявши,
Від шаблюки – блискавки Зінькової Відсахнувся комісар, і кров його У козацьку шапку в’їлась плямою.
Комісар: – Брат, помилуй!
Зінько: – А хіба ми родичі?
(ненависно) Свій свого, щоб і чужі боялися?
Не чував такого! Ти щадив цей люд,
З прадіда на хліб його як зарився?18 Думав: два віки прожить, напташившись? Хай же привітає батько Яблунька Януса потобіч звіздоликого! –
Й розчахнув тут комісара надвоє...
Дощ рясний людські заширмив розпачі. Сивий дим ліниво ще догойдував Чорне поле в трупів свіжих борознах... Стомлений Зінько й перенегоджений Заневоливсь думкою про Ворона Й мовчки потягнув до лісу Графського, Братчиків повтомлюваних гублячи,
Наче невід, що місцями прорваний...
Аж під лісом грищенківців зуспили. Скупчились. В руках шапки здригнулися: Підняла земля крило вороняче Над своїм безкрилим Чорним Вороном, Що утік з вогню та втрапив полум’я: Поманивши армію будьонівців За село, сюди, до лісу Графського,
119
У бою страшному та нерівному З трьомастами хлопцями склав голову. ... Він лежав німий і розпросторений, Обійнявши небо, в зливу сплакане,
Й надщербнувшись болем у живих іще, Вічністю своєю викорчовував –
В кого віру, в кого – пісню зболену,
А Зіньку розхристав груди спрагою, Тою, що буває в одержимого.
Квітень двадцять третього розбурхувавсь: Упились ліси новими соками,
Заклечали Чигирин та Кам’янку,
Боровицю, Оситяжнку, Матусів,
Мов на зелен–свята. Стали братчики Гартувати шаблі, світ розвиднювать. Зворушили знов руді Комашнища – Зворушили на біду. Роз’ятрені Розповзлись по селах “трійки”, “чонівці” – Сердюківку схвилювали, Пастирське, Самгородок, Буду і Макіївку...
Лебедин, Куцівку, Капітанівку...
Сиротить Зінька взялися братчики –
Вже давно голодні хатнім затишком, Розбрелись в невірі й тузі селами Боронить родини, жито сіяти...
Ні пуття ж, ні во’роття Зіновію,
Не хотілось з тих доріг, що витоптав...
ПОХВАЛЬНИЙ ТИЖДЕНЬ
Дзвін звістив на “утреню”. По куполах По півсонця урочисто вгніздилось.
120
Старець: (в пориві)
Прихожани в монастир заносили Сподівання тихі й щирі сповіді.
По відправі річ монахинь слухали Про любов Господню та покаяння,
Про відразу до страшка – диявола, Що туманить смертним душі й голови... Враз із вівтаря у сиву бороду, Заховавши тайни вічних святостей, Виступив Кирило-регент, й старцеві, Що побіля нього йшов, дав мовити.
Ті слова аж застогнали в куполах – Мимоволі люди розтривожились. Пропадаємо,
Бо не родаємось.
Вічно постуєм,
Бо не випростуєм З-під ката спину.
Збавили Вкраїну!
Чи ж то заціпило?
До рук – по ціпові,
За вила, за коси,
Тав червоні покоси Чорного крука За червону муку!
Пропадаємо,
Бо не родаємось!
Дня великого дожидаємо, – Неочищені, скаламучені,
Сто раз товчені Й не ненаучені!
Схід займається Чорно-червоно.
Побратаймося –
Й славу вернемо!
121
Червоноармієць:	Бо на зав’язь ще буде морозно.
Бути будем,
Якщо не порізно!
Селянин губив себе у розпачі,
Хоч в душі той заклик вишумовував У жагу, остуджену безвірою,
А тепер нагріту Божим речником,
Що нечутно зник, як гасне блискавка,
Гуркотанням грому воскресаючи.
Так розбурхавсь люд, аж дзвони зойкнули. Ні, не дзвони! То батожжя цвьохнуло Миттю погорбатілими спинами, –
Й над Кирилом зірки червоточина Запеклась на картузові вершника.
Кінь баский гасав довкола регента,
Та Кирило не зродив ні поруху,
Доки не сіпнувся чобіт хромовий –
Цівки крові заснували бороду.
Вон! В Сибирь!
Цупким Кирила поглядом Роздробилась тиша в скалки пострілу, –
1 за хвилю монастир спустошений Прихилив свої пригаслі куполи До чола, що кров’ю калиновою В чистому блаженстві перекреслилось...
У безсиллі плакала Заступниця В святім храмі, кровію окропленім.	
122
У Графському лісі (біля монастиря)
Христя:
(злякано)
Ганна:
Христя:
(таємниче)
Ганна:
(підозріло)
Христя:
(здивовано)
Ганна:
Христя:
Ганна:
Христя:
Ганна:
(зневірено)
Христя:
Ганна: (з острахом)
Та чи ж край світу!
Кирила вбито!
Не щадять і святого!
Це ж кара од Бога!
Мать, святий та не простий, Щоб таке казать в пости!
І не де – в монастирі При такій страшній порі! Після старця стрялось!
Чи мені приверзлось,
Що то був Сухинок?
Щоб йому сто морок! Точно! Голос його!
Та ладу не зведу,
На яку ж то біду Буть Кирилові з ним?
Од вогню, Христе, дим!
Це ж бандити вони.
Господе, сохрани!
Щоб Кирило – бандіт? Цс-с, у тихій воді...
Банда тут, банда там.
В кого ж правди питать? її й сліду нема.
Це ж не зна отаман,
Що померла стара?
І старому пора –
На ладан дише...
Червоні! Тихше!..
Обросли, як туриця,
Нігде й помолиться.
123
ВЕРБНА НЕДІЛЯ
Мороком вологим гніт розплюснувся –
Очі загасилися повіками...
– Мамо! – сколихнулося у спогаді, –
Пані галушками частували нас!
Та казали ще, що буде добре нам,
Як для неї вікна стануть дверями!
– А іще за брамою ми бачили Східці, наче сонцем понатирані,
Та до стелі знизу дзеркала усе,
Та картини, в золото оправлені!
– А в ставу зерно бурячне ключиться У мішках! Та риби повні ятері...
– Мамо, наша пані вся у чорному.
Кажуть, Алібрант Ладимир хворіє.
– Та тихіше ж ... – мати розтривожена Умочила руки в став порепані,
Навіть плесо зашкварчало болісно,
День втопивши у собі напечений.
За порогом в хаті темінь зуспила, –
І малий Зінько між стін заплутався:
Мацав морок чорний рученятами,
Зляканий, що вже не знайде виходу Та очима не розплющить світочку...
Наче лезом, згадка груди врізала,
Наче знову повторила морок той, – Кинувся Зінько шукать землянкою Отвір, Замаскований Овечками19.
У душі тягуча млость холонула;
Мить, – здалось, – і з вічністю обніметься. Та, нарешті, жмутком сіна прілого Виштовхнув на волю дні заховані,
Виснажені клятою іспанкою.
... Із села на луки дзвін розкотисто
124
Ганна:
(весело)
Антін:
(байдуже)
Г ромом весняним гайнув левадами, Одиноке серце розтривожилось, –
І недуже тіло не утримало!
Спорядивсь козак у лахи старцеві Й до родини у неділю вирушив. Понад ставом вербами розхристалась Гребля гомінка. Бугор он здибився.
В дерезі майнула хата батькова В стрісі чорній, як вдова похилена. Тугою війнуло. Коло дворища,
Купку односельців обминаючи,
Вчув, що батько паски великодньої Не дождався, упокоївсь вічністю На землиці тій, що смерть відміряла ... Рвало груди повінню пекучою, Ненависть жагу боротись множила!
... У чужі шибки, заскливши біль і гріх, Батькові сльозами рай намолював.
За причілком
Верба б’є,
Не я б’ю!
За тиждень – Великдень. Чули, новина?
Взяли Стригуна!
Та слава Богу.
Туди йому дорога!
Не буде сексотам Дурної роботи,
А то за наше жито Та нас і бито!
Чи спало б кому в ум Ховать його в себе на глум?!
125
Г анна:	Та хіба нам бандіти – чота? Сам несе хай свого хреста!	
Антін:	Нашої кривавиці Ладен всяк напиться.
Мать твою, опікуни! Наскрізь світимо штаньми! Луплять продналог одні, А ті клянуться, що в борні Все за нас, та за нас – Козиряють на коні!	
Ахтимон:	А ми дурні,	
(розчаровано)	Бо піші.
Все в гузні грузнем.	
Христя:	Та тихіше.	
(побачила	Нажилась,	
Лакерю)	Як чого доброго з’їла, – Тільки пузом розбагатіла. Та ховається все, та плаче...	
Ахтимон:	На похиле дерево Й кози скачуть...	
Христя:	А тепер і догризуть,	
(вдавано	Як Зінька одвезуть.	
стурбовано)	Кажуть, в Черкаси?	
Антін:	Атож, напасся	
(з полегкістю)	У шкоді – Та й годі!	
У В’ЯЗНИЦІ
– Имя? Тиша.
– Имя?
– Воля!
– Вот она!
126
(У чоло урізавсь хрест нагайкою).
Схудла постать, болячками виссана, Похитнулась вбезвідь ...
– Гад петлюровский!
Ніч ... В’язка самотність... Лід наручників ... Безнадія без надії знудилась.
Топче десь над льохом тупіт кований Ніч його найпершу. Чи ж останню вже?
Дум примари камерою нипають.
Бряклі млостю груди от-от вибухнуть. Сиротами тіло скрижаніло вже ...
Вслухався у брязкіт. Чи ж межа його?
Що безжально гратами закреслила Помисли наболені, намріяні?
... Знову допит. Нагаї. Безпам’ятство.
Знов словесна гидь у гаддя зв’ючена. Вимовчав. Не видав батька Грищенка, Добрового вояку з Олександрівки,
Що ліси будив будо-макіївські.
Сам! Один будив!
Зінько ж одлучений Від отої волі млів в агонії.
– Жити! – наче судоргою вдарило,
Аж здригнувся льох. За що ж боровся він? Щоб на язиках лихим бандюгою На неславу синові лишитися?
Мертва тиша раптом захлинулася.
– Ти, Зіньку? – із–поміж грат вкотилося. – Завтра відпросися перед допитом
По нужді. Ти п’ятим йдеш.
Ти – в смертниках...
Стало тісно духові і здогадам,
Пліснявіла ніч в чеканні довгому.
Серце мить болючу дочеканило.
Вранці йшов і чув чийсь поступ сторожко.
127
– Поспіши–и!
Зінько здригнувсь, оглянувся... –
Авраам удавано штовхнув його!..
Й лиш за добру хвилю постріл згукував, Отамана щоб ловить воскреслого...
ВСЕНОШНА
Ліс втихав потроху.
Де-де братчики Полоскочуть гілля на оглядинах. Башликів по п’ять– по шість засіється – Та й нема. Вороння розтривожать лиш. Самотує ліс, бо гості бажані Баряться в родинах по відвідинах.
У землянках вітерець поскімлює Псом приблудним ... Сутеніти бралося, Як між тихим ставом та дібровою Дикі гуси очерет стривожили,
Та на конях дзвінко упряж брязнула,
Й вершників, мов три вершини грабові, Відділило болісно Березове.
Перший – на плечах “люїса” виважив, Поглядом тривожним хати крайньої Доторкався. То Зінько. То Жуйвода.
Два позаду – грищенківці вкущені – Розчерком багнетів сутінь креслили.
З Стригуном недавно побраталися,
Бо отой не сквапивсь на розговини,
На масні обіцянки совітчиків І на нескінченний піст прирік себе.
Ними ж був і Жуйводою прозваний... їхали сім’ю Зінькову звидіти
128
Й пригоститись лагідною звісткою Від Луки Зеленька, що з Макіївки (З ним Зінько в’язавсь одною думкою Ще із дев’ятнадцятого в Яблуньки)
Як в селі з’являвся, то Лакеря тут Йшла мерщій по “могорич” в Макіївку, Отоді на змову хлопці сходились У тяжку годину раду радити...
Пожурились. А Лука не йшов – таки. Довго десь затримався по позичках.
Ще за дня Лакеря повернулася,
Здався він їй чогось-таки неприязним... Пом’янули Яблуньку та Ворона, Причастились за здоров’я Грищенка,
Що між Капітанівкою й Будою Ватажкує на Зіньковім поприщі;
Та кляли все Кремль у три погибелі За його “любов” до “Малоросії”,
Й зводити загони знову мірились...
Раптом з двору в дерезі щось тріснуло, – Груди вмить тривогою затерпнули.
До сіней Зінько Лакерю в поспіху,
Міцно обійнявши, нишком виштовхав.
– Яз тобою, – мліла жінка в розпачі.
– Йди, тебе не вб’ють, для сина виживи. Цілував живіт її навколішки,
Наче мрій своїх останній прихисток,
А тоді в шибки люіса виважив...
... Не спішила, в гарбузинні плуталась, Удавала спокій, хоч тремтіла вся,
А коли повз дерезу проходила – Устюками страху накололася.
Бачила, як спинами ворожими Двір чорнів, кротами мов розточений.
129
Поминувши, тяжко поточилася В бур’янах сусідських долю слухати – Упірнула у північну темряву...
Ніч здригнулась ляком. Розкуйовджена Зойкнула над ставом стріляниною.
Батоги вогненні хату цвьохнули, –
Стіни закривавилися полум’ям.
Сіяв смерть катам Зінько по дворищі У диму, вогні, жазі й ненависті ...
А край кладовища, похрестившися, Дядько Гриць, замішаний на страхові, Кулю нагострив: “Не він, то я його”, – “Корінь бандитизму” йшов підрубувать... Впала стеля. Повмовкали братчики.
Та устиг Зінько крізь двері вискочить В двір до кулемета ... й миттю чорною Тут же в скроню катом був позначений. Післяполуночні роси плескотом Зашипіли на жарині китиці,
І звелось над тілом отамановим Чорне віко хижими приблудами.
– То це ти, Зіньку? – у ніч гигикали Чуйка, Аністрат, Козел із Хівричем ...
Не сказав нічого, лиш побачили Викручену “триєдину” відповідь...
... Правили у волость кіньми. В Матусів. Люд цікавий терся за причілками.
Нагорі підняв насилу голову – Самгородок в балочці ген вигойдавсь. Чорний весь. Всередені лиш пуп’янком Дотлівала хата із Лакерею...
І зі скроні куля оком вилізла,
Біль стуманив розум.
Зінько: Сонця, злодії!
130
їздові: Зінько: (в надії)
Сонце он займається! Не застуйте! – Поглядом шукав жарину згублену, їздові іржали задоволено:
Присвітить удруге, мо’ проясниться?
Чуєте? Он дзвони лебединськії Почали на утреню збирати вже! Од-сту-піться...
Темінь зблідла в променях...
Груди підвелись останнім подихом...
Віз хитнувся – і Зінька не втримали... Впав на шлях... Звелося в небо в потугах Досвітком вагітне Рудуманове.
Синій обрій болем чорно-червоним Обкрутився, наче пуповиною,
А діброви, коліньми розчахнуті, –
Та – в Ташлик, а та –аж на Макіївку, Защеміли цвіркунами й росами...
А над лісом схід ледь-ледь кривавився Та Лакерю змучену опростував...
ЕПІЛОГ
Перейшло.
Ні роду, ані плоду вже.
По Зіньковій смерті розпорошилось. Десь пропали Стригуни, рятуючись,
І Лакеря в чорну безвідь канула. Сина їх в Одесу тітка вивезла. Вишколений владою совітською, Мужньо капітаном ліг у почестях, Німцями на кораблі підпалений. Стригунівка так і залишилася.
З Стригунами (не переродилися!),
131
Бо нікому й не впаде у голову,
Що колись оця коротка вулиця України досвітками сходила.
Лиш, буває, лобуря непевного
Дід “Зіньком” озве, якщо прокрадеться
В курнику чужім чи на баштанищі –
Та й посіє тим недобру пославку Поміж молодими. Ті ж – своїм тоді... Так себе потроху і витоптуєм...
\ I ГУ I Л\ 1 Л\іШЧ ї >\ І *\ 1 У

* * *
Шукала зав’язі цілунків на вустах і не знаходила:
Не знала,
що вони буяли пустоцвітом твоєї любові.
134
* * *
Сьогодні дощ в твоєму винен “ні”. Моє ждання його поранив ніж.
Собі на клопіт маю з ним цю стріч.
Ти ж – потойбіч. Моїх жадань, думок моїх, жалю, мого дощем розмитого “люблю”... Втомилася від стогону я злив.
Ти – злий.
Як довго світ між нами цей дощить. Моя любов – нещасна на почин, твоя любов – нездатна на мости. Прости...
й сьогодні дощ.
135
Я-ДІВА. Хатня павутина
Я-ІЗ ДИВА вигойдує твоє невдоволення
і моє бабине літо, –
(цикл) затісно обом.
Отак і гойдаються.
Я – діва. Я – із дива.
Цей сміх мій. Ні,
тобі й не здогадатись, чому так дзвінко
в погляд твій литаврить, – моєї порожнечі зойк ото.
Ти – ізі мною.
Я ж – сама. Між нами – жага моя –
вечірня матіола, жара, що не для тебе
й ні... для кого; її стає, щоб ніч
мою здурманить й на досвіт
в роси-розчари зійти...
А ти?
Хвилишся хвилею, схлипуєш ВИХЛЮ...ПО...М
по...мені.
Ласками схитуєш
136
тіло сполохане,
а на дні – в тишу відстояну похіть схилилася –
ХОЛ...ЛОДИ...
Тіло розхристуєш, душу й не міришся розбудить.
Іди...
у мене. Перса куполами – нехай сягнуть твоїх цілунків блаж.
Я – діва. Я – із дива. Я – мов брама. Боїшся? прочини мене. Та зваж, що світ мій – цвіт стовікий і столикий, і я невтомна. Стовулканна я!
Буди!
глумись!
розбурхуй!
муч!
розкрикуй!
втоми мене! –
Й не чутимеш каять.
Бо я
Розпинаю свою самотність на хресті одинокого лелеки, що вріс у дерновиння хмар...
Обпікаюся цнотливістю трави, на яку ніколи не дочекаюсь твоїє погамованості...
Воскресаю в травневу тишу, натерту до блиску цвіркунами, – й сама роблюсь пречистою Дівою...
137
Ховаючи в зелен–віях зела надуманий гріх свого розп’яття – Каюся.
Уся –
В твоїм отім, як світ,
первіснім “ще” – моя покірність вуст
тобі на згоду.
Дозрінув гріх спокуси
щемним плодом, та натомість – терпкий оскоми щем...
Миттєво так:
той погляд, тремкіт душ, Солодка повінь знадливого тіла... Спинять себе навчилася: не руш.
Чогось тебе
спинити не зуміла...
І дзвонить в спогад
березневий глянц, де зав’язі ще віття недоснило.
Й мені хтось шепче тихо:
“Єво, згляньсь, невже гріхами тине наболілась?”
Від–лего–тіла у падолисті
твоїх цілунків
шаленим тілом. Любов десь ділась, – крильми обіймів,
138
плачем печальним
відлебеділа.
Дива! Не осінь, – та осенію
тим падолистом
палким і досі.
Та зросить сп’янілий трунок з Сварожого рога втрапив моїм вінком на сучок берези – й жартома загадав на тебе.
Ще недавно, тричі стрибнувши через вогнище – очистилась, та й знову обчіплялась гріхами зеленоокої Мавки; гріхами, що тремтіли на моїм тілі тілом твоїм і твоїми руками.
Богиня Мокоша з останніх променів сонця зіткала в тобі любов.
Мене ж Перун прогнав похмурим ранком, і тільки плач твоєї сопілки доганяв дощем мою байдужість на високому мості – і не догнав.
Нещасний Лукаш!
Нетутешня Мавка.
139
Тілом Любавка спорожніла, як шкаляруща горіха, вилузана твоєю гріхо-горіховою ніччю.
Здивувалася, що поцнотливішала на відблиск досвітньої зірки у встоянім безмежжі Всесвіту.
Не руш мене!
Жагу збагнеш:
Очима своїми
обминала твої, збираючи в бур’янах викрешені цвіркунами зорі...
Тулилася
не до твоєї щоки, а до яблука, що впало з крислатого неба жовтою спокусою...
Цілувала жадібно
не тебе, а його – чорноокого, звабливо–шаленого, а ти сердито ревнував мене до когось... Забув, що поетеса.
Я ж – діва.
Я – із дива.
НО
Не жалій мене, чуєш, не треба, співчувань я твоїх не хочу.
Різні ми, як земля і небо, як зелені і карі очі.
Ми з тобою такі не схожі, як долина й висока круча.
Я до тебе – світанням гожим, ти до мене – дощем колючим.
Скільки весен в любов закута, через грати жури й чекання,
Я вже вкотре тобою забута, виглядаю твого кохання?
Зеленіють хустки на вербах. Зеленіють мої надії...
Ти жалієш мене? Не треба!
Я забути тебе не вмію.
141
доля Я знаю: окотилась на тобі
негодою чи розпаром – неждано.
Ти думав: просто дівчина... кохана... а й не розгледів зав’язі на біль,
що небокриллям зводився в мені І став посеред долі раптом словом. Невже ота щаслива випадковість мене твоїм відгородила “ні”?
І не ладнай на неслух мій окови:
З послушниць вийшла (може, й не була). Мій “безлад” не іде тобі на лад, – тож без ладунку якось в нас в любові...
Чия вина, пророчена й мені, – небесниць блиском всесвіт осягати, у сплячій бруньці відчувать зачаття животворящих розвесінь вогнів?
Чия вина, що ладна обійняти всі сльози окруж’себе і пісні?...
А ти...
Ти окошився на мені.
142
* * *
Кину спогадів начиння на думок верстат:
Витчу світ мрійливо-синій у кохання сад.
Де цвіте зелена тиша поглядом твоїм, й засоромив червень вишню: юністю впоїв.
Відбулося... І не будеш ти таким, як був.
А колись тривожив душу.
Все забув, забув.
Десь заніс життєвий вирій ключ твого тепла.
Й тільки серцем втрату мірять доля нам дала.
Відцвіла зелена тиша, та все юнь гука...
Червень донечку, мов вишню, ніжно доторка.
143
Свистом тишу цвіркун перетрушує. Йду городом. Втікаю від втоми. Вечір влежався дичкою-грушею, наче в серці далекий спомин.
Ти чекав. А вона все не шилася та роками німа розмова...
Я спішила до тебе...
Спішила все...
Й на єдине спізнилася слово.
144
ПРОЩАННЯ
Отак пішли, нічого й не сказавши, двох незнайомців з себе вдаючи...
І тільки біль
чи жаль якийсь, як завше, в душі. Чи в журавлиному ключі? Отак пішли
безслідно і скрадливо,
немов когось боялись розбудить.
чи вітер втих?
Чи, може, в серці злива, кохання опустошивши сади?
Отак пішли несміло і невміло...
Чи ми собі наснилися були?
Хтось десь сміявся, щось комусь боліло...
Невже ж то нам нічого не болить?
145
Вже отави в копиці вляглись,
Й нарум’янили яблука щоки. Зачекай, зупинись, усміхнись, Літо ще ж не зотліло допоки.
Осінь в серпень дощем присне, Просинь хмарами скаламутить. Все мине, все мине, промайне, Й залоскоче надію смуток.
Загірчать на душі полини,
1 тії гіркоти не надпити.
Зачекай, зупинись, пригорни, Ще ж любові не згасло літо.
146
* * *
Ти йшов собі...
В повітрі пахло глеєм,
І вечір ноги в тишу умочив. Незайману траву душі моєї твій погляд знову перетолочив.
А думалось,
Що все давно минуло, й любов сконала під років дощем. Та ні ж, звелась!
Знайомий біль відчула.
Вона жила, бо їй боліло ще.
147
ОСІННІЙ ВАЛЬС
Долоня Ваша – мов тремтливий лист.
А ми ж із Вами – ледь знайомі – й годі.
Так дивно жовтень
поглядом завис
над стернями, що зеленню зіходять.
Стихає вальс... Об край незнаних меж
Спіткнулись наші погляди неначе...
Й відчула вмить,
що я для Вас щось значу,
Та й Ви для мене значите щось теж.
Зіходять стерні край чиїхось меж...
48
в дощ Ластовинням краплин дощу вікон лиця рябіють широкі. Невсипуща душі мороко, всі образи тобі прощу.
Хай крутіють між нами мости,
Й нудить груди млосна зажура. Не здолала б я щастя мурів, щоб не ти, мій коханий, не ти.
Не пригріла б собі цей світ від зорі і до грудки земної.
Не вродив би тобі з любові моїх слів гіркуватий плід.
Я прощаю усе тобі, лиш би ще раз поглянуть в очі. Вітер стебла дощу толочить, наче душу толочить біль.
149
Думок вже давно зотліло Непередерте просо...
Й любові стерня вціліла Не коле вже душу босу.
Розірване – тричі зшито І розторочено тричі... Тобою збуяло літо.
А в осінь тебе...
не кличу.
150
А цього року груша й не цвіла. Лишила бджіл медового причастя. Вітрів весняних звабу прийняла за щастя...
Гадалося: й не сумно з того їй, що рік оцей в погорді змарнувала. Минувши всі стежки легких завій, чекала...
Жалом мені до серця впився жаль, що цвіт отой її вже не потішить:
Між нею й ним десь виросла межа – Інша...
151
Ти шукав у мені неземне?
Тяжко буть на землі неземною. Розчарований,тихо минеш:
Не такою явив... не такою.
Я ж – не вигадка, жінка. І ти Леза брів притупи супокоєм. Легковажу? Сміюся? Прости. Більше в змові буваю з сльозою. Тільки ж ти не помітив того в павутинні уяви своєї.
Скільки гину між буднів й незгод й воскресаю завжди не тією?!
Ти шукав у мені неземне й сподівався скорити собою?..
Як ти можеш скорити мене неземну – у земному двобою?
152
ЛЮБОВ... Твоїх очей – щаслива повінь, Що вийшла з берегів любові. Очей моїх – таємна гать,
Оту щоб повінь перейнять,
Й не дать в пориві тім жаги мої
розмити
береги...
153
ПОЛІТТЯ Почав мене з цілунку.
Від небес.
(любом еподи) й на вуст його
палахкотливім вістрі я так боялась збавити себе (вогонь-таки збувається ув іскрі).
А він
жагою хортицьких вітрищ, роздмухавши моє надгроззя тихе, сполохано сахнувся, як від лиха.
Очей лиш блискавок не присмирив.
Й та уповань цілющих щемна мить, що вже взялась вигрішнювать громи, йому рятунком поміж нами стала: грозі він
154
не віддався на поталу... Зате жертовна, вичата з небес, – я так хотіла... збавити себе.
Ти мене пізнати не ладен, бо й себе не знаю сама.
Твого тіла облесник-ладан лиш на миті мене розкраде, й ця пітьма
приховає звабу на миті.
Я ж – знедавна в такім політті. Я – зима.
Розтіки твоїх пальців губляться в кожній лощинці – пригуб мою повінь.
В ніг моїх блискавиці вогнем увійди правічним – зверши мені небо...
Байдуже дно спізнати, відбувшись на мить узвишшям. Чи й ти жертовний?
Плесо постелі схвилене – пливемо
в моєму
155
човнику
під плескіт цілунків леготних... В стебла обіймів вплутана, неволюсь хапливо
й солодко,
очима небесниць гасячи...
В вусі твій подих лоскотом, стріча
грудей
у схлипові...
Хто ми? чиї? звідколишні?... Губимось одне в одному.
Хто з нас скоріше
знайдеться?
Глибшаю
у безпам’ятстві...
Проростаю тобою в небо, на твоєму стеблі вигойдую ерос – квіт. * Відкриваю тебе для тебе ж і дивуюся з себе, негордої, й з тих політь, що у тілі моїм, мов літепло, розлились.
156
Воскресаю... скресаю... викрешую ерос – вись.
Зраджу спалахом тіла – поспіши набутися мною.
Знаєш, я не безкрила; просто хочу буть таїною.
Просто – буть. Просто – хочу. Ти затишшя моє бездухе розгадай. В нім пророччям – спів од Лади іще. Підслухай
стигле зливою лоно.
(цю жагу я свою промовчу, та боюся схолонуть на безмов’я, на роси, на ночі).
Я самотня, несміла.
Я ще хочу буть таїною...
Зраджу спалахом тіла – поспіши набутися мною.
Не приручай.
Хай буду, як була.
Вогонь-бо неприручений – жаскіший. Підступна я і дика, наче тиша.
Не бійся: не спалю тебе дотла.
157
Ти будеш мною просто жеворіть
в жданні нового спалаху спокуси... Чому, спитай, до жайворів горнуся? Бо ти спізнать безсилий жайворів.
А я – підступна, дивна, дика – інша! Вогонь-бо неприручений – жаскіший.
*1
пня м
пал

ww

КСЕНІЯ-ЛЮБА
авіть чорна рілля була завеснена її сподіваннями: кожна масниста скибочка, врізана лопатою, занурювалася в березневе сонце, що, здавалося, розлилося не посеред неба, а тут, на землі. Бездонну прозорість натирав до цвьохкоту пташиний спів, і від слізного доторку весняних плакальниць вона дзенькотіла чистими, високими тонами на кожнісінькій бруньці, на кожному дерновому острівочку, виживлювалася блиском у Ксениних очах, у ній усій. Благо, що через підрясник не просвічувалася провесінню душа, а то б...
Черниця гулькнула на черстве, посіріле, наче прицвічена проскура, лице ігумені, і холодний протяг на мить загасив її душевну розпогодженість. Тим поглядом на випорожнену самотою старість мовби відрізала сама собі вибрунькуване ще від ранішнього сну та візиту молодої послушниці думання. Щось подібне відчула днями, коли відстригли їй русявий віхтик коси, дали оце нове ім’я, до якого ще довго, напевне, не звикне – відрекли від того світу, який глумливо-таки намагався розговітися в її вилощеному єстві.
Ксенія боялася того глуму і час від часу захрещувапа себе, замолювала: десяток літ послушництва – і ось! Навіть ранішні і вечірні молитви підкріпила опівнічними покаяннями перед образом Заступниці – казали: буде прощення та ще й гарні сни... І приснилося...
...Височенна гора, вкущена зеленим вилиском шовковистої трави, торкається неба золоченою ку–
162
полом–короною. Ксенія легким поступом сходить до вершини отої. Навколо – сонячна тиша, так що жіноче толочіння не озивається: шовковиста податливість лащиться до її оголених ледь піднятою рясою литок. І Ксені від того робиться повітряно-легко, гріховно-солодко. Черниця крадькома поглядає на примарливе піднебесне сяйво і, непомітно піднімаючи чорний подол, опускає себе до пояса в блаженство жаданих дотиків. Дивне шумовиння від облоскотаних босих підошов повільно піднімається до колін, далі – вище, іще... їй стає соромно, але вже не може зладнати з тим до знемоги млосним полоном пестощів.
Вона чує, як якесь дивне пагіння тужавіє на її охопленій підрясником талії, проростає через нього до грудей. “О, Господи!” – височується та спрага із Ксениних вуст. Вона боїться, що оте, що слухає в собі, чує зараз і Він. Вона боїться злотокуполистої кари і, вдаючи, що вмирає, укладається, рятуючись, у високу траву... Після миттєвого замішання намагається відчути щойно розбуджене в тілі. Ксенія запускає розчепірені пальці в густе зело над головою, ліниво випростується, тоді повище чіпляється за два жмутки і, нараз підтягуючись, відчуває, як повільно опростується від чорного кокона монастирського “одіяння” і легко розправляється мателиковим летом, ангельськи розпросторюється над зеленим схилом. Вниз та все вниз... Швидкою круговертю аж до підніжжя, віддаляючись від Його верхів’я. Далі, зариштована травою, втішається: Він її не бачить. Хоча те впокоєння – не надовго. Бо ось білі парчеві ризи видно як розкурошкали райську тихінь і раптом осяяли її сховану голизну. Ксенія міцно стинула повіки, коли його святецький образ, замість грізних докорів, випечатав на її тілі глумливу посмішку чоловічої хіті:
– Грішите, сестро?
Ті слова холодним дощем ужалили її всю, і вона від того сороміцькою болю кинулась...
Над Ксенією – щасливе обличчя молодої вісімнадцятилітньої послушниці. Черниця перелякано зиркнула на себе – розкриту і... роздягнену, блискавично аж до очей натягла ковдру.
– Вибачте...
Краєм апостольника молода черничка прикрила свій впертий до загадковості усміх на гарненькому, ще не вилинялому монастирською сірістю обличчі.
163
– Тобі чого? – вдавано спокійно запитала Ксенія.
– Обідньої пори він буде в Одесі. Ось.
Надя, так звали послушницю, простягла Ксенії’телеграму, а та мовчки, не поспішаючи, кинула погляд на “Чекай. Буду 23-го” і на мить завмерла. Наче скам’яніла після невідворотнього вироку. А чи страху? Молода черничка відчула, як він незворушною келійною тишею вхолонув і в її душу. Серце повільно, але впевнено затупало по тому заржавілому мовчанні.
– Але ж ви підете, сестро! Так? Підете?
У Ксениному погляді вмить вимолилось отим наляканим голосом материнське співчуття.
– Я знаю... Дякую, – вмиротворилась черничка, задовольнилась чужою надією, наче своєю. – Сестро Ксеніє, розкажіть. Ви ж обіцяли.
Дівчина зблиснула благальним живчиком очей з-під чорного каптура. Далі по-дитячому шурхнула задубілими ногами під протилежний край Ксениної ковдри, зручно зіперлась на залізне бильце.
Старша сестра неохоче, в безвихіді тихо мовила:
– Що тут розказувати? У п’ять літ мати покинула на вокзалі. Далі – блукання по дитбудинках, інтернатах. Потім – кравецьке училище. До речі, найкращі моделі мої виставлялись у Києві. Мріяла про інститут. А тут – він. їхня військова частина – недалеко від фабрики, де практику відробляла. Познайомились. Полюбились. Дослужив – і на край світу! До себе повіз. Мати його наробила репету: мовляв, тільки через її труп. І я... Далі ти все знаєш.
– Напевно, допекло, що їде, – роздумуючи, мовила послушниця.
– Писав, узяв з дитиною, своє прижили. Зрадила з його ж начальником... Отака проза, – глибоко зітхнула наостанок Ксенія.
– Але ж і вам, сестро, тут була не поезія?
– Не говори дурниць! Моє серце звернене до Бога. Хіба це не висота духовних поривань? Ти цього ще не відчула! – твердо зауважила черниця. Та видно якісь вагання чи невіра у сказане самою пом’якшили її міцно стулені вуста.
– Чого тоді тілесні поривання не можна назвати поезією? Адже ж це...
– То від нечистого.
– Ви, мабуть, тієї радості ніколи не знали... – опустила очі черничка. Ксенія промовчала. Але це не вгамувало молодшу.
164
– Hi?
На якийсь час встоялась досвіткова тиша; вже де-не-де її густе дно зблискувало поодинокими зірками, висвічуючи в жіночій самоті непоказану мрійливість.
– А ти? – ворухнулася серед того мовчання Ксенина цікавість.
Дівчина опустила в пригірщ обличчя.
– ...Не помирились. Почав при мені загравати до іншої. Назло. А я з ним уже... була. Пригрозила, що він ще каятиметься, та буде пізно. От тепер вже не знаю тільки, для кого... В архиепископа взяла благословення. І ось...
Послушниця несподівано впала на груди Ксенії і болісно вдавилася відчайдушним плачем. Та співчутливо погладила вибите з-під каптура біляве волосся.
– А батьки ж?..
– Батько. Десь на заробітках уже другий рік. Мама померла. Я... я не витримаю стільки... –тулилася зі своїм лихом дівчина, і Ксенія відчувала, як її власне більшало. Згущувалися, ніби мошкара на світло, дивні сумніви. Далі несподівано мовила:
– Не терпи. Господь сказав: “Хочеш піти по мені, – бери свій хрест і йди”. Ти ще молода.
Та послушниця нараз рішуче підвелася, поправила на собі одяг, і на впертих вустах дзенькнуло, мовби щойно дзвін до ранішньої молитви:
– Ні! Я його-таки дочекаюсь!..
...Ксенія непомітно посміхнулась. Перед очима раптом чорною галкою майнула стара ігуменя, наче завісила вікно мирського світу. Черниця стрепенулася від думок і миттю запрацювала, старанно вганяючи лопату в тугий ґрунт. Крадькома глянула й на інших черниць, що, по-грачиному розкидані неораною цілиною, нахилялися, видзюбуючи свою чорну роботу.
Сонце піднялося, і день видався, як на березень, дуже привітним. Маревно дибилася розворушена до зав’язі земля.
Ксенія підвела голову і... перестала дихати. Ще хвилю тому закопошилися черниці, та не звернула якось уваги – здоганяла їх. Тепер зрозуміла: від монастиря до поля, одгородженого від глибокого яру зеленим штахетом високошпилих сосон, ішов чоловік. Впізнала по ході, по густій кучерявій шевелюрі, довгий кінець якої важко гойдався на високому лобі – парко-бо; по розстебнутій сорочці зазвичай... Степан її.
165
Жінки, мовчки розглядаючи одна одну, намагалися знайти що–небудь, що б дало знаття: до кого і чого? А він так само мовчки і розгублено минав кожну з них. Закушена верхня губа підкреслювала легку стурбованість.
Ось–ось надійде до Ксенії’. Серце її загупотіло так звучно, що черниця, закашлявшись, придушила його держаком лопати. Аби не почув.
Чоловік трохи довше затримав на ній погляд і... минув. Дивна млость розтеклася жіночим тілом, згіркла на вустах ледь помітною посмішкою. Степан упіймав краєм ока той жест; хвилю пристояв і повернувся:
– Люба?
Ксенія-Люба покірливо-сором’язливо ворухнула віями. На нескопаній цілині, збризканій першотрав’ям, латкою чорної ріллі збилися черниці, вивчаючи поглядами її і його...
Відпросилась у ігумені, мовляв, родич приїхав.
... Опускались двома ледь затужавілими стежками, що то доторкались, то сплітались, то розходились, розділені кущистими молодими сосонками та маслинами. Степан косив очима на її худу, немов обуглену постать. З тої чорноти тільки обличчя та руки мерехтіли блідими вогниками, наче в темному закутку капличка, запалена поминальними свічками.
Ксенія в його мовчазному русі учула намагання знайти у ній “ту” Любу. Вона вже була б ладна, як уві сні, зідрати з себе це незвичне для його світу манаття, розлити плечима, щоками русяву повінь свого волосся, вплутати в неї Степана, як отоді, в очереті... перед його селом.
“Прости, Господи”, – очманіла від грішних думок, спохопилася і пришвидшила ходу.
Нарешті стежка спинилася на піщаному намиві перед невеличкою водоймою, мальовничо обвитою зеленим вінком очерету. Сіли поруч на зваленій вітром вербі.
– То як ти? – якось несміливо звів очі на неї Степан.
– Отак, як бачиш...
У відповідь – ствердний кивок головою, хрускіт пальців.
А тоді-таки поволі розбалакались. Більше розповідав про свої клопоти. Але якось поверхово. Нехотя. Очевидно, боявся жалітися. Бачив, що мав би пожаліти сам.
Про се та те розпитуючи, підгледжував під видутою рясою ще дівочі цнотливі грудочки, тонку талію. Залипав поглядом на кожній її новій паву
166
тині зморшок. Намагався пригадати смак оцих вицвілих, трохи повнуватих, уст. Молода тридцятип’ятилітня жінка була якоюсь неприступною, відгородженою.
Близькими були тільки спогади про неї колишню. Сама ж – чужа. Коли піднімала на Степана терпкі очі, він тут же ховав свої у ряботинні хвиль і будь-чим трудився забалакать оту порожнечу між ними, вихолощену багатьма літами. Степан обережно доторкнувся до її руки. Холодна. Як обвітрена хвиля.
– Змерзла?
– Умгу, – несміливо ворухнула плечима, а в самій аж полум’ям хугонуло. Думала: зараз тепло Степанового тіла відчує під його піджаком на собі. Але в чоловічих очах захрясла нерішучість. Ксенія співчувала їм обом: треба було немало часу, щоб звикнути одне до одного. Та попереду – півжиття. Вона народить йому дітей...
Ця думка нараз запахала молоком і пелюшками. Тіло затерпло передчуттям Степана... Діткливі цілунки уявно затреміли на її шиї, грудях, обійняли тривогою солодкою... Перші млосно-болючі зітхання поверталися глумливо в неї разом з таємничим хлюпотом хвиль. Це вони ховали її першу звабу, і... єдину, ще там, де вона вперше стала його. Якби він знав, як тяжко їй було в собі перемучувати ночами спогадів надуману Степанову присутність... Однак, все вже позаду. Вона скучила за жіночою звичайністю, якої не встигла відчути: варитиме йому сніданки і обіди, пратиме сорочки, що біло-голубою свіжістю напинатимуть їхній двір, який з весни до пізньої осені не відцвітатиме насадженими нею квітами. Годитиме йому, бо давно вже для цього визріла.
Ні-ні! Вона не відмовиться від Бога і буде ходити по людях читати псалтир, – і докаже тій, його, що краща...
Чому він мовчить?
Ксенія відчувала Степанову незручність, вину. Але ж простила! І ніколи не докорятиме і не нагадуватиме про те, що не виборов свого щастя і відібрав його в неї. Адже каяття – найкраща спокута. А він покаявся, приїхав і не пожаліє, що забере її...
Чомусь в цю мить серце важко збудило груди.
Ксенія схилилась до води, аби торкнути хвилю – вкоротити затяжне мовчання. І раптом – відсахнулась: відзеркалене водою хмаровиння апостоль-
167
ника ледь прояснювалось блідизною її змарнілого обличчя. Здалося, що і він саме зараз такою її побачив, бо занепокоєно став у руках м’яти картуз.
Ксенина посмішка винувато зависла на її безрадісному лиці. Заспішила:
– Мені пора до вечірньої.
Весняний вітерець гойднув підрясник, і восковий запах палених свічок неприємно війнув Степанові в груди.
Підвівся і рушив услід за жінкою. І чим вище піднімалися вгору, тим важче налягали на груди монастирські куполи, тим настороженішим ставало невтримне Ксенине очікування.
– Вже вечоріє. Є де переночувати? – вдавано спокійно запитала.
– Мій поїзд о 8-й. Я проїздом...
Бовкнув монастирський дзвін... Наче по її душі...
* * *
– Сестро Ксеніє, а я вночі молилася!
– Серцем?
– Серцем. Але райського сну так і не бачила. Як задрімала, то мало утрені не проспала.
– Молись іще.
– Молитимусь. І за Вас.
Послушниця глянула на зв’язаного вузля і шморгнула почервонілим від радісного плачу носом:
– “Беріть свій хрест і йдіть...”, – поважно нагадала.
– Так–так, Надійко.
Ксенія-Люба розгублено заметушилась. Черничка бадьорилася, мовби себе випроводжала:
– Певно, зачекався на вокзалі?
– Так... – ховала своє сум’яття, – він щасливий...
На виході Ксенія–Люба ще раз стурбовано озирнулась по келії. Мирська одіж на ній незвичайно вмапьовувапась у святецьке пристановище.
– Щось загубили?
Нараз жінка сумно спинила очі на свіжому молодому обличчі послушниці, і глибоке зітхання лягло на тишу:
– Уже нічого...
168
* * *
Глумився квітень абрикосовим розцвітом, салютував золотим вихлюпом тичинок вище монастирських куполів – і світ стояв погожий, урочистий. Хіба що чорною блискавкою розсерджена ігуменя проймала його світлість, але те метушіння безпорадно губилося у білому високому огромі весни.
– Безбожниці! Рабині спокуси! Мирські лярви, не вихмелені від іудиного питва!
Декілька черниць, не розгинаючись, слухали те бурчання, крадькома поглядаючи на молодого хлопця, що ген біля монастирської огорожі вичікував скрипу дверей келійного ґанку. Видно, що нетерпеливився, бо коли черничка жваво ластівкою випурхнула у його напрямку, він так само жваво кинувся підхопити її валізи.
– Садить пора! Скот застояний реве! А їм – бач що? – гухкала граблями по підсушеній ріллі розбурхана ігуменя. – Не минуло двох тижнів, як і ця... Було ж кому надоумить!
Захекана стара зупинилась, витерла піт сухою мертвецькою рукою і глянула з-під лоба в бік хвіртки. Молоді якусь мить пристояли, далі черничка перехрестилася на монастир, і невдовзі пара потонула в чистій купелі дороги. Ще на поверхні пишним білим шумовинням втрималося дівоче волосся, коли невдовзі кілька терпких черничих поглядів стомлено черкнули по ньому. А неподалік монастирського саду за непомітно вибруненим тілом старої дички почулось чиєсь полегшене зітхання.
гкх
ідтужив вересень журавлиним плачем, і тепер надворі виухкував вітер, пригорщами дощу засліплюючи шибки вікон.
Знебарвлювався світ сірістю негоди. Здавалося, Михайло з собою в домовину забрав погожі дні і лишив їй, Марії’, оцю холодну зливу, оцей стогін вітру, що раз у раз низькими басами не дає задрімати зболеному серцю.
Не віриться, що його немає...
Думається: десь затримався оцією негодою у колгоспному садку під старою крислатою грушею, обкошуючи пахуче буйнотрав’я. Чи, може, в лісі, в ярку на Вогневій латці, заготовляючи дрова, вирішив назбирати для неї духмяних суниць... Ось-ось зайде до хати, як тоді колись, струшуючи зелений плащ-дощовик, і з запахом полину простягне їй червоні краплини ягід у зеленому віночку шорсткого листя.
“Ну й чудний же ти! Чи ще й досі ростеш, як дитина?!” – відказала б, не звикла до Михайлових видумок...
Немає... Одинока, наче в клітці пташина, б’ється душа об німі’хатні стіни, шукає притулку ще в якому-небудь спогаді...
Ні слова... Ні півслова... Страшна самотність...
Раптом монотонне завивання вітру перервалося глухим гупотом чобіт – аж ляком холодним прокотилося по тілу. Невдоволено скрипнули сінешні-двері, і на порозі з’явилися два літні чоловіки.
“Гарно прибрані. Мабуть, з міста”, – подумалось Мари.
170
– Х-ху! Хай вона тямиться, отака погода! – буркнув чорнявий повнуватий дядечко. – Здрастуйте.
– Здрастуйте, – трохи розгублено відповіла і поспішила злізти з лежанки.
– А що, хазяєчко, грієтесь? Самі й ногою надвір боїтесь ступнути, а людям голови морочите он звідкіля, – продовжував чоловік, повагом через хату волочачи за чобітьми шматки болота.
– Чого вам треба? – не втямила Марія.
– Хазяїн де? – прокотив по кімнаті булькатими очима другий. – Видно чи не порається?
Серце жінки затиснуло в собі різкий біль.
– Я ж казав, що групу йому першу – ще ранувато...
Лють перейшла блискавкою жіночі очі:
– А ви завжди їх отак роздаєте? Після...
Глибокий стогін з грудей викотився плачем на очі.
Як вона їх ненавиділа! Як би вона їх зараз почавила, наче в кублі щойно вилуплену мишву, аби та не розповзлася по світу, не розмножувалася, не гризла і не ятрила душі таким нещасним, як вона і її Михайло, якого ще пару місяців тому витягувала на собі надвір, бо після тяжкої операції волочив паралізованим правим боком. Тоді вони йому не дали першої– ранувато, бачте, було... А тепер...
Сум’яття і якийсь дивний страх спинили чоловіків уже на порозі.
– Ну ми ж не знали, – винувато розвів руками чорнявий, – а ви ще молода, не плачте. Вам ваше буде ще...
Марія обіпершись руками об одвірок спальні, де нещодавно лежав Михайло, плакала. Волога від сліз кофтина охолоджувала гарячі груди. Легшало. Перенегоджувалося, як в душі, так, здавалось, уже й надворі, присормлений надоїдливим виухкуванням вітер причаївся за причілком хати і заслухався.
Шуміло в голові. Мов з похмілля, вийшла спотикаючись на двір. Погляд обмацав напіврозвалену загороду для скотини та худу купу неперепиляних грабчаків (ото все, що лишилося від дров). Від того занудило в грудях. Серце затріпотіло, наче жива істота в передсмертних конвульсіях. Жар болю, притушений холодним потом, примусив жінку зіщулитися.
Тільки тепер вона гостро відчула відсутність в господарстві чоловічої руки. А скільки ж докоряла йому:
– Людям тільки добро робиш, а до домашнього тобі байдуже – хоч вовк траву їж!
Сердилася. З Михайлової безвідмовності починалися часті могоричі та важкі похмілля, за якими стояли щоденні сварки, нерідко доходило й до бійки.
Дні розпачу, наче рої кусючі, наносили в душу гіркого нектару ненависті до чоловіка. Перед нею важкою хмарою вставало життя, прожите з Михайлом. Бувало, приходила думка: “Краще б самій, як отак мучитись із ним?”
У відчаю та гніві, як ображений шукає винного, так Марія, перериваючи мотлох пам’яті, часто зупинялася на одній причині, яка, як міль, точила її душу ось уже третій десяток їхнього подружнього життя.
Пригадалося, як через пару місяців звідтоді, як її батько Микола Дрозд забрав її з Михайлом до своєї хати після весілля, молодий зять почав натякати: “Двом ведмедям в одній барлозі – не жити”. Марїїн свекор відмовився допомогти грошима, а батько, продавши корову та позішкрібавши всі, які міг запаси, прицінювався то до одного, то до іншого господарства – Марія перебирала ними, наче парубками: те – далеко, а те – не до душі.
Зупинилися на хаті Нихтодія Вухатівського, що в самому центрі села – новенькій, рік тому збудованій. Одна недогода: в тому дворі, в напіврозваленій повітчині, повісилася його дружина. Скільки не відмовляли батьки Марію: “Не годилося б тут жити – погана то прикмета” Ні! Не послухалася. Сказано: вітер ще свище в голові...
“Суджене, як скажене...” – відсунувши завісу думок, зітхнула жінка.
Ще зелений, палісадник, дбайливо огороджений низеньким тинком та обплетений дротом (аби плівся виноград), сумно дивився Михайловими очима на Марію. Лапаті кущі смородини, рожевий агрус, малина, порічки – все це він доглядав з манісінького, радів кожному плодові. А за місяць до смерті хвалився: “Мені якби дожити до весни, то ще й черешень онукам посаджу”.
Гірко посміхнулася.
Садок їхнього життя... Двадцять п’ять літ тому, як один день спливло, коли вечорами після роботи вони вдвох, молоді та щасливі, лопатою та сокирою викорчовували багаторічну дерезу, яка міцним корінням всоталася в цей шматок землі, вихолостила його, обезплодила. І тепер не віриться, що ось ця, зачата Михайловою любов’ю земля, плодоносить життям і ще буде довго плодоносити. А чи буде?
Перед очима майнула товста, темно-синього кольору книжка для са
172
дівників-любителів, що валялася ось уже рік на печі поміж насіння і всяких крупів, припорошена пилюкою та сажею – забута.
“Треба приховати кому живому”, – подумалось жінці.
Чим більше Марія дивилася довкола себе, тим гостріше відчувала присутність якогось дивного почуття, що осідало глевким мулом в її душі: страху? жалю? вини?
Г остро кольнуло в грудях, коли очі зупинилися на кущі калини. Ще ж наче недавно вона буяла зеленню та цвітом, а зараз на голих стеблах гойдалися сухі листочки, мов поїдені іржею. Аж тільки впіймала себе на тому, що калина в дворі приносить нещастя. От воно й є: засохла разом зі своїм господарем.
Каламутний погляд мимоволі поплентав повз літню кухню на город, де після частих дощів починала кущитися озимина. Тут же чомусь пригадався сон: Михайло косить на городі достиглу пшеницю; її лишається зовсім мало – на ручку коси. Через тиждень після нього Михайла не стало. Докосив свою ниву. Не дочекався брата з далекої Півночі, що обіцяв привезти чудодійний корінь від його болячки. Не дочекався й Кашпіровського. Як він тоді хотів би попросити свою Марійку, аби посадила його перед самим екраном телевізора, і здійснилося б чудо: почав би знову ходити, перестав би випивати, і жалів би її, свою добру дружину, яка стільки намучилась з його лихом!
Не дочекався. Зупинив земні страждання і пішов поповнювати небесний рай своїми саджанцями, яких стільки недоплекав ще отут...
Збуджена вітром горіхова гілка глухо стукнула в хатні шибки. Марія злякано озирнулась. їй здалось на мить, що то покликав її Михайло. Так, лежачи біля вікна на дощаній постелі (Марії легше було перевертати на боки його), він ковінькою діставав шибки і гупав з усієї сили. Цей стукіт і зараз виплутав її, очманілу, із неводу думок і на хвилі напівсвідомості штовхнув до берега дійсності, що була там, за темними очима вікон...
Страшна порожнеча... її вона найбільше боялася. Доки доньки (син служив у армії) гостювали у вихідні дні – ото і вся розрада. А так щоденно вкорочені ночі надолужувала довгими днями: вишукувала на свою голову та руки клопіт по господарству, щоб менше бути в хаті.
От і зараз. Не встигла оговтатись від одного, а вже її тягло до іншого – до Михайлової майстерні, що за середніми дверима повітки берегла стільки всякого причандалля, настягуваного ним. Біля скотини Михайло пора-
173
тись не любив, зате як дбайливо було розікпадене по ящиках та поличках все, починаючи від дрібних гайочок та дроту і аж до різноманітних розмірів пилок-циркулярок та інших інструментів.
Марія обережно згори дістала дерев’яну скриньку. Це він їй зробив на Восьме березня. На боковій, майстерно вирізьбленій стінці, малюнок: Лисичка й Журавель біля глечика. Жінка змахнула долонею пилюку:
– Журавлику ти мій, полетів до неба, а мене лишив саму біля порожнього глечика щастя...
Чогось аж засоромилась своїх слів: вона його ніколи не називала так. Хіба ще давно-давно, ще там, у вербах біля Шостачки, коли Михайло, молодий та гарний (тільки-но з батьками переїхав до їхнього села) зустрів її і дав згорнутий учетверо лист. Спочатку було подумала, що то популярна на той час гра: переписуєш десять разів, розсилаєш і отримуєш за це якісь гроші. Та, прочитавши, дівчина зайнялася жаром від гарних парубчиних слів, що щебетали “ластівочкою” і гріли “сонечком”. Де й Грицько Ткачук вивітрився з голови (бо вже й до весілля готувалися). Вибрала його, Михайла.
І було то на порозі її долі, а зараз вона мовчки картала своє життя, що так рано зробило її вдовою.
Руки, тремтячи, перемацували все, до чого могли торкатися Михайлові: до старої кирзової сумки, в якій носив до лісу сокиру, до коси, до вил, до молотка – все воно тепер було не його, а її знаряддям...
Звечоріло. Нехотя зайшла до хати і сіла на стілець, наче в гостях, скромно схрестивши на колінах руки. Надворі розходжувався дощ. Перед зморшкуватою від крапель шибкою гойднувся жовтизною округлий листочок абрикоси і прилип до сірого скла. Марії здалося на мить, ніби та темна шибка, пробита дивним, схожим на сонце, сяйвом впустила до хати пучечок світла, що ледь блимнув, розвидняючи присмерк жіночої душі – надія?!
“Ваше ще буде”, – прийшли на думку слова бюрократа.
“Що буде? – сходила Маріїна душа пекучим жалем, – радість, якої я не зазнала? Звідки вона прийде до мене? Зі щемної прохолоди пізньої осені чи з шалених хуртовин довгої–предовгої зими, що починала обліплювати першою памороззю її жовтневі ранки?..”
Але ота дивна жовтизна ледь помітно своїм теплом розтоплювала згустки страшної холоднечі...
...Пересідалися березневі морози. Тріскотіли по швах від натуги вишневі бруньки. Маяли селянські двори білокриллям вишитих рушників, ніби,
174
здавалось, намагалися злетіти високо-високо до безкрайньої голубизни неба. Займалися тини першими зеленими промінчиками півників. Пахло глиною в свіжовибілених хатах. Репетували голосним кудахтаниям двори. Просихаючи на весняному вітерці, рижіла земля. Чекала нової зав’язі.
Час від часу фиркали стомлені волочінням коні, опускаючи м’які ніздрі до рептуха з дертю. Марин брат Василь та зять Микита причащалися по трудах за столом у літній кухні, закушуючи свіжоспеченими пиріжками з картоплею та, мащеною олією, квашеною капустою.
– Ах ти ж, напасте моя? Чого ти сидиш тут, а вдома ніде і кіт не валявся, – зненацька в дверях, наче грім серед ясного неба, гуркнула Одарка, Марина сестра.
– А ти теж молодцювата, – повернулась до Марії, – як кажуть: не зівай Хомко; пригріла їх тут за пазухою, а там хай хоч світ горить, аби в тебе було все пороблено!
Марія не встигла розтулити і рота, як Микита, витершись рукавом, рушив надвір. Брат Василь теж невдоволено прокректав, вмощуючи на голову картуза.
– Пора й мені, Маріє, бо вдома те ж саме чекає, – кивнув головою в бік сестри.
Неприємною осугою поважчала жіноча душа.
– А ти... той... – буркнув Василь, – що треба – то звертайся.
Мовчки випровадила й брата. А другого дня біля крамниці привселюдно вислухала і невістчині нарікання, що, мовляв, уміє добре орудувати чужими чоловіками.
Болюча образа гризла Марію. Важка робота ждала мужичої сили, а де ж її було взяти: свого не допросишся, а зв’яжись з чужим – будеш лиха та недобра.
“Ой, Михайле, Михайле, де ти зараз і чи бачиш, в якій біді мене залишив? Доки був живий, то і днював, і ночував у людей. А як не стало, то й лад погас – враз всі стежку до нашого двору забули...”
Отак зі своїми балачками та жалобою опинилась перед могилкою, щільно обкладеною ще рудуватим дерном, ледь доторкнутим зеленню. Мовчки вдивлялася в знайоме до болю обличчя. Приходила сюди часто, але чи то так їй здавалось, чи так і було: завжди на неї дивилися сумнаві, аж наче ображені очі чоловіка. Знала: обділила його своїм теплом, увагою, любов’ю. Та хіба ж тільки вона в тому винна була?
175
Але, сидячи отак, жалілася йому. Більше було нікому.
Хотіла уявити його воскове обличчя, що в останню мить зникало лід чорним віком. Яке воно зараз? Та в закутках свідомості весь час щулився сиво–білий чуб, наче одинока латочка лютневого снігу, що зачепилась за сухий кущ горобинцю – його станулу болячками худу постать.
– А що, Маріє, не обзивається? – раптово, наче з-під землі, виріс зарослий щетиною циганкуватий Іван.
– Мовчить, – ствердно кивнула головою.
– І моя теж мовчить, – поглянув у бік дружининої могилки Іван, скручуючи чорними від мазуту пальцями цигарку.
– Як воно? – підсів ближче.
– Часом – з квасом, порою – з водою. Сам знаєш, – неохоче відповіла Марія, мовчки піднялася і пішла геть.
“А йому ж не легше”, – подумала вона і перед очима чогось сколихнувся березневим вітром закучерявлений чуб Івана.
Марія не бачила, як його довгий погляд тягнувся за нею, аж поки не згубив її постать за густим вишняком...
Дотлівав день жариною призахідного сонця: похвилинно тускнів, втрачаючи червінь та залишаючись сивим попільцем присмерку на мовчазних вікнах.
Вередливий березень ніяк ще не міг угамуватися з вечірніми та ранішніми приморозками, а тому в хаті топилося. Обіпершись от теплу стіну груби, Марія вишивала.
Глухо здригнулась шибка. Застигла прислухаючись. Стук повторився чіткіше, але несміло.
– Заходьте, там відчинено, – гукнула вона.
Клацнула клямка і немазаними дверима здригнулась хата. На порозі спинився Іван. Позаду нього сором’язливо тулилося дівча років дванадцяти, худорляве, з русявеньким в завиточок хвостиком – його донька.
– Здрастуй у твоїй хаті, Марійко, – відкашлявшись в кулак, стиха промовив чоловік.
– Здрастуйте, – здивовано підвела очі Марія.
– А ми той... бачимо, що світиться, та й кажу Надійці: “Давай зайдемо, хрещену провідаємо”, – промимрив Іван і відчув на собі зблиск карих очей: брехня не вдалася. Та щоб швидко зам’яти сказане, додав трохи веселіше: “Сяду, хоч дівчата в тебе й заміжні і сватам “сідати” вже не треба”.
Надійка, вчепившись за спинку стільця, не відходила від батька. Вона крадькома попаски пустила очі по тітчиній хаті.
Відклавши вбік шиття, жінка почала готувати вечерю. Іван мовчав. Мовчала і вона. Не знала з чого почати, хоча десь глибоко в свідомості ворухнулась здогадка Іванового візиту.
– Ми навечеряні, не клопочись, – заперечно махнув рукою Іван. А потім, спохватившись, додав:
– А як даси, то не відмовимось, правда, Надюшко?
Дівчинка ледь посміхнулась: це означало, що батько зробив правильно.
Але вечеря не йшла. Помітно було, що Іван хвилювався. Його незручність якось поступово передалась і Марії. Надійка мовчки поглядала то на батька, то на неї.
Раптом тиша перекинулась від глибокого Іванового зітхання.
Дівчинка помітно захвилювалася.
Іванові було говорити тяжко. Він думав, що краще б йому доручили навантажити цеглою машину, і то було б легше. А тут язик задерев’янів – і ні туди ні сюди. Всередині наче сто громів клекотіло. Хіба ж думав, що колись доведеться переживати подібне? З його сільською простотою ніколи в житті не вдавалось красномовно сказати хоч однієї фрази. В грудях слів завжди кучкувалось, хоч соли, та коли діло доходило реалізувати ті запаси – вони залишались огризками на його вустах. Бачить, було, що говорить “не те, що мете”, махне рукою та й замовкне.
Але тут було не до мовчання. Марію давно раяли йому. І хоч здавалося вона для нього якоюсь недосяжною, все-таки наважився:
– Ти прожила не з медом, та й мені не солодко. Може б зійшлися, та якось воно і було? – промимрив неоковирно Іван, і хмільний погляд зупинився на жінці.
Марія опустила голову, наче думку виважила на ній.
Іван відчув, як її мовчанка поступово придушувала його груди гнітом. Здалось, що наче чиїсь жаркі руки перехопили горло, і він миттю розстебнув верхній гудзик картатої сорочки, який тут же відірвався і, цокнувши об край тарілки, скотився прямо в грубі Іванові долоні.
Надійка зітхнула. А Іван тихо тепер перебирав пучками той гудзик...
Марія не спішила. Знала Івана добре, та й з його покійною Галькою працювала на фермі довгий час. “Він і роботящий, і хазяйновитий. От лише згоду давати ранувато. А не дати – гляди піде іншу сватати. За нього всяка
177
піде. А що скажуть люди? А діти?..” Ці та інші сумніви морочили голову жінці.
Вона глянула на дівчинку. Худенькі, як стеблинки, руки сплелися пуп’янком одна в одній. Надійка, здавалось, боялась поворухнутись. Густі ши^бкі бровенята затиснули на переніссі якусь серйозну думку і не відпускали її*.
“Схожа на батька”, – подумала Марія.
Та раптом отой блідий пуп’янок заворушився, тоненькі пелюстки долонь потяглися до жінки і лягли їй на плечі.
– Тьотю Марійко, будьте мені за маму, – тонкий голосочок затремтів, наче ненароком збуджена струна.
Марія пригорнула до себе дівчинку. Іван відвернувся.
Наче об скелю востаннє вдарила штормова хвиля і, розбившись на шматки, з клекотом відійшла у великий безмірний простір, так востаннє розбилась об Іванові груди хвиля болючого чекання і тепер тихо відходила, залишаючи по собі вже ледь відчутний дотик – холодні краплини поту.
...Німий двір стиха зітхнув чоловічими та дитячими кроками. З порогу сінешних дверей Марія обережно вдихнула свіжість вечірнього присмерку та першої весняної зав’язі.
* ♦ *
– Куди це ти, сусідко? – озвався попереду голос.
– Та все туди ж, – кивнула в бік кладовища Марія.
– А я тільки-но звідти. Провідала наших хлопців, – застрекотала швидко Г анна.
– Нічого не казали тобі?
– Мовчать. Тільки я до них говорила. Підійшла до Дуньчиного та й кажу:
“Твоя, Остапе, к...ва через три місяці прийняла мужика”. А до твого кажу: “Ти лежиш, а твоя не залежиться – скоро підберуть...” А до свого жалілася: “Я ж, крім тебе, мій соколику, нікого не хочу. Сама вікуватиму”.
Марію зачепило за живе:
– А ти, Ганно, не просила в свого пробачення, що на п’яну голову посадила на могилі часник, замість нарцисів?
Буркочучи щось собі під ніс, Ганна пішла геть.
Поминувши старе кладовище, поросле кущами бузку та старими виш-
178
няками, Марія здалеку побачила знайому огорожу з вивищеним у небо трикутником обеліска. Ішла, як на прощу.
Нечутно спинилась біля могилки, наче боялась його розбудити. Підвела голову на фотографію. “Прости мене”, – тихо шепнула і очі засклила сльоза. Відповіді не було. Був тільки погляд – якийсь прямий до невитриманості.
Рушила йти, але очі самі знову й знову поверталися до могилки і ловили на собі Михайлові.
Марія, аж наче присоромлена тим побаченням, з полегкістю зайшла за густий вишняк і ще раз озирнулася: бачить чи ні?
Бачить...
х * * *
Через півроку Марія з Іваном хоронила загиблого в армії’ її сина. Аж тільки тоді, в невимовному горі, вона зрозуміла зміст передсмертного Михайлового сну: наче до нього прийшов такий собі чоловік – ні то Бог, ні то священик – в золотій короні та білих ризах, та й сказав: “Гарний ти, Михайле, садівник. Заберу тебе до себе – будеш сад вирощувати”. А Михайло нібито відповів: “Не пора ще для цієї справи. Серпень лише скінчився – ні прищеплюти не можна, ні садити...” А він йому: “Нічого. Поробиш у мене трішки, а потім своїх забереш...”
Забрав. Не простив. І плакав Маріїним горем увесь світ. І тільки Михайлові очі, здавалося їй, були настояні сміхом. І ще чимось таким, чого вона не могла собі пояснити...
ВЕСІЛЛЯ
і
ервневий ранок стояв, наче вкопаний. Сиві від густої роси левади урочисто щеміли в грудях. Із-за діброви з’явилося золоте чоло сонця, втираючи запітнілі ранкові вікна.
Високі хатні сволоки молоділи свіжим “печенням. Пахло в сінях коров’ячим кізяком, м’ятою та рогозою. Запах зелені змішався із запахом часнику від розлитого в тарілки гарячого холодцю.
Розчервоніла баба Любка витягла з печі рум’яні рулети з повидлом та маком, задоволено постукуючи щиколотками пальців по гарно впечених підошвах.
– Доброго ранку! Зі святою неділею вас! – порушила я бабину процесію.
– Ой, спасибі, – посміхнулась баба і мокрою ганчіркою витерла сажу на лікті руки.
– З весіллячком будьте здоровенькі, – підкинула я.
– Моя дитино, – зітхнула вона, і на переніссі глибокий рівчак затиснув гіркий біль, – я так за свій вік навеселилася, що й говорити про те не хочеться. Яка то радість? П’ятдесят літ наче в прірву вкинула. Так із ним нажилась, як чого доброго зїла. А зараз приберіг здоров’ячка на старість та й не вірить болячкам моїм, що навідувала важкими лантухами...
Баба Любка вдавила кулаком сльозу в посивілі очі.
Душею гостро переймаю безповоротність втраченого її життя, бо що вона бачила в ньому? Перед
180
очима – межа призначеного долею шляху, а позаду? Дармова робота за трудодні? Жар печей і дух коров’ячого стійла? Запах сушеного сіна і щем ціпа та сокири на порепаних долонях? Гіркі ночі з дитячими болячками і досвітки сільської ніколи непереробної роботи? і все... Все!
Важко зітхнула дубова хвіртка.
– Діду Іване! Бабо Любко! Ану читайте, як вас діти поздоровляють! – гукнула весело поштарка.
Дід, приховуючи радість, повагом розгорнув “Сільські обри”.
– Ану ж зачекай, що воно там? – обізвалася баба Любка і закидаючи вбік хворою ногою, поспішила сісти на призьбі біля старого. Читала, плакала і раділа тими словами, наче дитина цяцькою...
Наближався обідній час.
На веранді широкий дубовий стіл в чистій скатерці вже чекав гостей.
– А де ж тут ці молодята? – у хвіртці з’явилася огрядна постать сусідки Ганни. В її грубих засмаглих руках червоніли, замотані в шматок газети, свіжі піони.
– Ого-го! – веселим басом обізвався дід Іван, – вже одна дружка й прибула!
– А де ж більше? Чи це я сама? – не вгавала Ганна.
Баба Любка називала гостей, які мають прибути.
– Та вже он хтось із-за городів іде, а не впізнаю хто?! Подивись, Любко, – тицьнула рукою сусідка.
– Не бачу, – відповіла та.
– Та чи ж ти сліпа? Оно!
І так би довго ще сперечалися, якби не покликали на допомогу мене. Суперечка швидко перейшла у страшенний старечий регіт, від якого аж задихалися всі: Ганна стояла мало не впритул носом з прищіпкою для білизни, що висіла на дроті і здавалася їй... людиною.
Потім “дружка”, передихаючи від сміху, махровим рушником перев’язала навхрест через груди “молодого”, а шерстяною квітчастою хусткою – “молоду”.
Трохи згодом прибули баба Настя, родичка, та Марійка, як ніжно в селі називали цю швидку сухорляву жінку, вірніше, шістдесятирічну дівку. Далі зі своїм Василем прийшла Явдоха – хрещена всіх дітей Коваленкових. О, ця Явдоха! Скільки вона перебачила сліз Любчиних! Скі–
І в і
льки б вона могла про них розказати (та й розкаже!), бо кому, як не їй, доводилося зі своєю подругою рятувати її чоловіка, щоб, бува, десь не замерз під тином,
– Ну й дружечки в мене, – бадьорився дід, – одна – сліпа, друга – глуха, а третя – крива... Ніде таких нема!
– Як згадаю, – промовила задумливо Настя, – кращих молодих тоді й не було на селі, як ви.
– Так-так, – обізвався регочучи дід, – але я все одно кращий був за Любку.
– Ви ж, здається, першими вінчалися в нашій церкві? – запитала Ганна.
– Найперші. Тоді все село заглядалося на нас. А зараз?
– І що ото старість робить з людиною? – голосно зітхнула баба.
До розмови приступила й Марійка:
– А тоді ж, як німців прогнали, наші комуністи зірвали хрест із церкви та й у став кинули. Літ, мабуть, із сорок був там, доки оце на знайшли іржавого, що ледве дошкреблися... Господи, які ж тільки дурні люди були! А тепер як гарно: чи паска, чи спаса – приїжджає батюшка, та й для людей празник...
Доки густішав стіл стравами, гості згадували то одне, то друге. Пам’ять, наче важкі лантухи, розв’язувала спогади пережитого. А коли всіх запросили до столу, лемент поголоснішав.
Жінки прицмокували та вихваляли молодь, що чого тільки зараз не понавидумує, а потім згадували про печені буряки та редьку, або сушені вишні, за якими цілий день в полі жали хліб.
– Нащо їх запаскуджувати! Це все панство! – вигукували гості, приймаючи з-перед себе на купу тарілки.
Довелося мені змиритися з тим, що вже є, хоч за “культуру” свою якось трохи стало ніяково.
“Що ж то за хазяїн,
Що ж то за Хома...”, –
Завела Настя басовитим тоном.
Дід Іван поспішив наповнити чарки.
– А собі, діду? – обізвалася лукаво Марійка.
– Еге, дівчата, я вже своє випив, – протягнув повагом дід.
– Цистерну, мабуть, цілу? – кольнула Явдоха.
І знову посипалися спогади.
182
– Хіба він пам’ятає, – підхопила Любка, – допився був до того, що ловили з вірьовкою біля лісу... А то колись так напричащався, як зараз бачу: серед хати стояв верстат – ткали саме зимою. А котушок багато було пустих. Діти гралися та й зоставили одну біля відра з водою. То воно ж, нещастя, встало серед ночі (палило його, бачте!) та тією котушкою давай черпати воду.
Регіт дружно розлягався по веранді.
“Ой випила, вихилила,
Сама себе похвалила,
Що я панського роду –
П’ю горілочку, як воду...”, –
витягала Любка.
– Якби ж ти її так пила, як виспівуєш, – обізвався Іван, – ач яка пані! Ти краще згадай, якою тебе мати вирядила в невістки?
...Любці вмить привидилося, як мати всучила їй в руку налигача і сказала: “Оце все твоє придане, якщо за його вийдеш!”
З тим і пішла...
– А твоя хотіла мене? – стрепенулася від думки “молода”.
– Та й моя ж...
...Ізнову в душі образливі слова свекрухи, яка, тикаючи пальцем, гугнявила: “Оце ти тут сиділа, а я гидую коло цього місця стать!...”
Не любила невістку за те, що та в свої сімнадцять, на противагу її дочці, уміла робити все: ткала, пряла, пекла і варила... Але запам’яталося: “Любко, не роби так важко, бо буде тобі горе на старість”. І – як в око вліпила.
Сумні історії перепліталися з веселими. Але більше спогадів переводилося на щирий сміх. Чого не було за довгий вік, а все ж прожили разом.
– Е-ех, – дід підхопив онука високо над головою і, пританцьовуючи, заспівав:
Ой гоп, гопа-па Нема грошей у попа,
А в полиці трохи є,
Та попові не дає...
– Бач, як онуків любить, – всміхаючись, мовила Любка. – Нехай...
183
Своїх не бачив, як і повиростали, за горілкою. А цих виглядає з усіх причілків: “Чи не їде мій козак?”
Навечерявшись, розпашілі жінки весело почали вигукувати:
– Гірко! Гірко!
– Та ви що, маленькі? – заметушився дід, – щоб я ото з нею, такою беззубою, цілувався?!
– А ти спитав, чи ще згодна з таким сліпцем, як ти? – відмахнулась Любка.
– Ну–ну. Ти – не дуже. Бо як піду до Олени, то й не вернусь. Вона дульки тикатиме мені – не бачитиму, а я їй слівця кренделиками вигинатиму – не почує! І буде добре, – реготав дід.
– Іди, іди, може з голоду здохнеш. Там тобі такого борщику не буде, – весело відказала баба. І тут же згадала, як Іван мало не з’їв присмалену на плиті мочалку. “Питає мене: “Що це?, я кажу спересердя: “корж!” То він так і посунув в широко роззявлений рот”.
Жінки надривалися зо сміху над витівками Любки, та й Іван не ображався на неї – знав, що добряче їй залив сала за шкуру...
– Дівчата, а що ж це за свайба та без пісні весільної? – схопилася Настя. – Ану заводь, Ганно!
Ой наш свекор зажурився,
Що причілок обвалився.
А свекруха запеклася, що невістка по..!
– Та тихше, Адамове відродця! – перепинив “дружок” “молодий”, – діти ж...
– Ну то й що! Хай слухають, а то й не знатимуть через десяток літ, що співалося на тих оказіях, – виправдовувалася Ганна.
– Так-так, – підтримала Настя, – хіба ж зараз такі весілля, як були раніше?! Як згадаю, як на вашому Явтух без штанів навкарачки “борону” робив – землю по закону молодим наділяв – то всі зо сміху качалися, хто бачив цю чудасію. І діти дивилися. І повиростали не дурніші, як зараз...
Надворі синіло. Гості вийшли із-за столу на подвір’я. Гарячі обличчя лагідно обняв прохолодний підвечірок. Вмостившись ще на теплу від погожої днини призьбу, жінки затягли сумну пісню:
184
Ой у лісі на калині
Колисала Марусина дві дитини,
Колисала-забавляла,
Доки її рута-м’ята не зов’яла.
І зов’яла, і засохла,
Десь я в тебе, моя мати, переросла...
У високі жіночі голоси, наче в туге перевесло, вплітався сильний дідо– вий бас.
Непомітно скапував сльозами біль у Насті та Марійки, що звікували без чоловічої руки. Як би там не було важко Любці, а все ж – із чоловіком. Та й зараз не п’є він у неї, біля скотини порається, в магазин ходить... А тут: ні жінка, ні мужик. Єдина подушка знає всі скарги оті.
Марійка – весь вік між людьми: чи то родини в кого, чи хрестини, чи похорони – куховарила у всіх, хто просив. З того й жила. А Настя? Настя раділа дітям та онукам брата двоюрідного. Ото і все щастя...
Заслухався вечір, коли “дружки” впинили свою пісню. Розцілувавшись із молодою, подякували цей двір за гостинність і одна за одною рушили до воріт, що розставили свої обійми, випускаючи їх, як щось близьке, дороге, рідне... А за ним волоком потягнувся важкий Любчин погляд. І тільки в хвіртці, наче бажаючи продовжити іще насолоду цього свята, гукнула Марійка:
– Діду, а завтра ж – батьківське! Прийдемо!
– Та ну вас, дівчата. Мені раненько люцерну треба викинути на горище, поки сонце не вигляне та листя не облетить, – махнув рукою дід, зачиняючи ворота.
Смеркло...
ІДИЛІЯ КУПАЛЬСЬКОЇ НОЧІ
она на кілька кроків відстала від гурту, замилувавшись величною широчінню Дніпра, окутою в підкову височенного Труханового мосту, що гладінню асфальту вливався в зеленобуйність острова. Теплий, але сильний вітер то обтягував рясним низом сукні її гарний стан, то пустотливо надував вишневе вітрило ситцю, оголюючи стрункі жіночі ноги.
– То як тут у нас? – зачепив її на говірку той, що зустрічав.
– Пречудесно! – вигукнула вона, і зелена повінь очей злилася з неосяжною далечінню Дніпра.
– Ви звідки?
– З Чигирина.
– Істинна козачка, значить.
– А як же, – горділиво відповіла.
– Надовго до Києва?
– Докіль конференція затягнеться. Певно, днів зо три... А ви самі вірите у наших прабогів? – несподівано запитала.
– А як же інакше? Це, до речі, наша національна проблема. Майже тисячу літ тому нам почепили ярлик хридтиян і намагалися увесь цей час утовкмачити віру в чужого бога. Вдалося! Та цим самим закреслили навіки нашу суть – суть українців. Адже відомо, що людина може отримати поміч саме від свого бога, коли звертається до нього рідною мовою. У нас такий бог – Даждьбог, або ж, як хочете, Сварог, а богиня – Лада. Але ідеологічні пута позв’язували нам руки й ноги, скували серце і розум. І необхідно затратити немало часу і
186
зусиль, щоб не лише позбутися цих пут, але й знайти те помічне зілля, з допомогою якого можна було б швидко і легко загоїти рани, натерті ними. Таке помічне зілля росте поруч із нами.
– Ви маєте на увазі...
– Я маю на увазі слово, молитву...
– Все це ніби так. Скоріше так. Але мене більш вражає оце “пристосуванство”. Наші батьки і діди вірили чи не вірили в Христа; про Сварогів, Лад, Мокош в більшості й не знали. І раптом в оцій вихолощеній пустелі ви сподіваєтесь на сходи? Непосаджені!
– От ми з вами і покликані садити.
– Зважте ще й на те, що не всякий ґрунт придатний для “вирощування”.
– Значить, готуватимемо його! Удобрюватимемо!
– Отаким ви мені подобаєтесь, – згодилась нарешті.
Андрій відм’як після цих слів, і в самого аж на язиці мало не ворухнулось: “І ви мені”.
– Віра в сили природи мені ближча. Та чи не буде це з вашого боку насаджуванням іншим своїх переконань? – продовжувала роздумувати молода жінка.
– Свідомих українців не треба переконувати. В них це є від згуку предків, що відлунням долітає через оту, як ви сказали, пустелю. Хоч я й не згоден. Пустеля тут – втрата свого рідновір’я. А під нею все-таки не переставала текти язичницька кров.
– Ви праві. Віра, хоча б якась, та повинна бути. Коли людина вірить, вона, на мою думку, намагається відмежовувати себе від негідних вчинків, гріховних поривань...
– Цікаво, а що ви вважаєте за гріх? – Андрій притиснув у повіках іронічну посмішку і з голови аж до ніг плавно пролив свій карий погляд на неї.
– І це теж, – зрозуміла натяк і глузливо посміхнулася.
– Ну от. Знову відгук ваших недавніх вірувань. Як можна оте святе і світле, що відбувається між чоловіком і жінкою, причисляти до “гріха”? Не те гріхом ми називаєм, що людство в “вічність направля”... Зараз ви ще маєте монастирсько-християнське розуміння гріха. Купала, приміром – це одвічне чудове свято єднання Вогню і Води, яке підказане було богами як свято постійного відродження любові, яке світу не дає щезнути і загинути. Ніколи б не назвав я це гріхом! А якби і назвав, то лише тому, що із слова
187
“гріх” легко вивести ряд інших, які надають йому протилежного позитивного значення – гріх-горіх-гора–вершина-небо...
– Та ви поет! – захоплено вигукнула вона.
– Ні, я – етнограф.
– А ви, напевне, поетеса.
– На жаль – ні. Хоча в душі – так.
– Про вашу душу говорять очі. В них такий душевний поладунок, що мені, чесно кажучи, не доводилося бачити... До речі, як вас звати?
– А вгадайте.
– Я б назвав Любавкою, Благовидою...
– О! Ви знову за своє! Я – Віра.
– Прекрасно! Адже слов’янське значення цього імені – вірна, правдива, незрадлива. А моє справжнє ім’я – Андрій. По-рідновірському освячений Благотвором.
Віра здивовано підвела брови...
Острів привітав легкою прохолодою. Гурт дівчат пристояв і пропустив наперед “господаря” цього таємничого закутка. Він повагом, піднявши вузькі плечі, рушив спочатку глиняною дорогою, потім, розсуваючи кущі запашної черемхи, ступив на стежку.
Віра потай розглядала його невисоку худорляву постать, з глибокими залисинами темно-русий чуб та такого ж кольору очі. Коли ж час від часу повертався, відразу на собі ловила його тонку жіночу посмішку. Чоловікові було літ під тридцять.
Невдовзі зупинилися на галявині. Десятків зо два “святкувапьників” уже чекали на них. Андрій познайомив гостей зі своїми – – волхвинею Благославою, духовною проповідницею їхньої громади; Любодаром – автором і виконавцем пісень про рідних богів; Мирославом – теж, очевидно, організатором цього дійства. Його чорні пишні вуса та обвислі стріхаті брови відразу ж привернули увагу Віриної подруги Ліди.
Дівчата почувалися “як в гостях” – стримано, благочестиво. Чоловіки, як годиться, обмінялися короткими розмовами з прибулими, і на слово волхвині “починаймо” всі, як один, заметушилися коло столу – простеленої на траві довгої білої скатерки. Гості прилучилися й зі “своїм”. А коли все було готове, “острів’яни”, стоячи, оточили стіл і звернули очі на Благославу, що, піднявши руки догори, почала вголос читати молитву до Сварога.
188
Маючи, певно, вже років за сорок, вона виглядала молодою – темно-голубі очі кольору відцвілої фіалки впліталися доречно в ореол вінка з берегових квітів, з-під якого спадало на плечі піщаного кольору волосся, розсипалося білою сорочкою з пишними вишитими рукавами. У малюнку вуст, щоправда, – впевнена гордівливість. Видно, що не один чоловік схилявся перед її пишною красою типової українки, бо й за цей час Віра встигла помітити, як на кожен її порух запопадливо реагувала чоловіча стать. Андрій також, виконавши кілька її доручень, непомітно втиснувся між гостей, саме біля Віри, після чого жінка відчула на собі короткочасний, але проникливий погляд проповідниці. Відразу стало якось не по собі. Може, тому, що сама відчувала цю невипадковість.
– Слава Сварогу! Слава Даждьбогу! – раптом оживилися обличчя присутніх і наповнений вином Сварожий ріг пішов з рук у руки.
– Слава Купалу – богу Любові і шлюбу! – із хвилюванням вигукнула Віра, і зустрічне “Слава! Слава! Слава!” зійшлося в одну велетенську хвилю натхненної душевної високості.
Далі, повечерявши, жінки з чоловіками галасливо, по-дитячому жартуючи, стрибали через розпалене вогнище – “очищалися”.
– Спробуємо? – підійшов Андрій.
– Страшнувато, – відмовила, посміхаючись, Віра, – обпалюсь, як метелик.
– А ви її підкотіть. Як наші он.
Умовив. Стрибнули раз, удруге... Тримав її міцно за руку, боячись розірвати отой вузлик живильного єднання душ. І чи то полум’я, чи сонце, остуджуючись на дні горизонту, притулило свій останній відбиток наїїщоках, залишивши на старій вербі змальований громадою свій образ Сварожого кола, чи, може, щось інше. Але Віра помітно розгорілася. Рятували легкі сутінки.
– Дівча-ата! – донеслося із рідкуватого березового гайка. – Гайда вінки плести! Квіти нарвані! Верболіз поруч!
Розігріті вином та купальським вогнищем, жінки кинулися виплітати собі вінки.
– А далі що? – запитала Ліда із Запоріжжя, з якою Віра була знайомою найближче. Одна з рідновірок загадково притишила голос:
– Сучки шукати та загадувати на того, з ким би хотіла цю ніч провести...
189
Ліда розреготалася, і її великі груди застрибали над таким же повним розплюснутим животом. З водянистих очей хитро сплеснуло її бажання – пишновусий Мирослав.
– Ти чого? – запитала, сміючись, Віра.
– В мене два вінки! Ха-ха-ха!
її грубуватий голос гайнув довгою вечірньою луною і хуркнув десь аж у очеретах.
З десяток жінок та дівчат розсипалися між дерев. Зусібіч долинали жарти, регіт.
– Ой не втраплю! – грав у очах однієї хміль.
– А в мене немає вінка! – вдавано скиглила друга.
– Зате в мене – аж два! – знову зайшлася Ліда. – Та мені не завадить!
– Де ж оті сучки? – спотикалася через сухе паліччя четверта. – Дай на твій зверху почеплю!
– Е, ні, шукай собі.
– Уже знайшла – а!
Незнайомка зламала нижню гілку берези і почепила плетиво на ошкірений сучок.
Несерйозно сприймаючи цей обряд, Віра теж кинула.
Після, за порадою Благослави, всі рушили купатися. Жіноцтво з чоловіками розділились рідкуватими чупринами верблолозу, що входив аж у воду, заливаючи по обидва боки глибокі залисини берегів.
Дніпро, здавалося, причаївся в оцій затоці і не дихав. Віра ніколи не бачила такої ночі: нерушна, прозора синява повітря і води, скроплена дрібною місячною росою зірок, просвічувалася з дна і з неба, блідла у фосфорному відблиску жіночої голизни. Густо зітхав околишній очерет, споглядаючи красу купальської ночі. Прокинувся на розхитаних теплих хвилях місяць; розворушило оте водяне колисання мільйони його промінчиків– світлячків, розкришило по втишеному Трухановому острові...
Віра здригнулася: тіло враз засвербіло легкими жмурками ляку –її уява збудила раптом зеленооких русалок, що ось-ось мали підпливти до неї з розтривожених хвилями верболозів та очеретів і закрутити у вирву цупких водоростей та мулу; згубника-пустуна Перелесника, що краде жінок, замучує їх своїми любощами, а потім відбирає красу...
Мов ошпарена, вискочила з води, одяглася і гайнула до вогнища, де
190
юрмилися всі інші. Мокрувата сукня прилипла до Віриних ніг, живота, тісно обхопила невеликі, але повнуваті яблука грудей. Ось вона елегійно розкрилила її над низьким полум’ям, немов злилася з ним, з’єдналася, спалахнула, засвітилася і освітила оцю прекрасну ніч.
Наче і не було особливого незадоволення чи смутку, та годинна відсутність Андрія вносила у Вірину душу якийсь безлад, наче в тиху ніч вбрьохувапося стомлене співання напівсонних дівчат.
Непомітно підвелась і підійшла до води. Нараз на обігрітій вогнищем спині защеміли сироти від запівнічної свіжості. На рівному плесі спочивали зірки. Не тонули, як тоді. Були легкими, порожніми. Душу взяло якесь дивне розчарування.
...Він підійшов несміливо. Не стрепенулася, не здивувалася. Наче так і повинно було б статися. Спинився в зелені її очей, що крізь верболіз займалися від блискоту вогню. Спалахнуло від того і її руде волосся, мов продовжило його горіння. Андріїв погляд зволожився миттєвим зачудуванням.
– О Мавко пречудесна! – прошептав ледь чутно, і його тонкі пальці несміливо торкнулися її скронь.
Віра мовчала, а душа ледь стримувала в собі всепоглинаючу повінь отих слів-злюбів, що ось-ось, боялася, порушать греблю її показної неприступності і загуркотять купальською тишею, оголивши, як нещодавно Дніпрова затока, тіло, її оживаючу таємницю.
– А Благовида де? – спитала несподівано.
– Вона стомилась і заснула, – неохоче відповів Андрій і, погладжуючи її каштанове волосся, розлився потоком магічних слів:
– Я й не думав, що в ніч Сонця злине трепет мого тіла і душі. Але в руці відчув тепло твоїх долонь, від вогнища купальського тепліших. Й коли стрибком своїм святили землю ми відбитком променів з надією єднання, ніхто навколо не підгледів те, що наші долі у коханні бавились...
– Отак відверто і відразу? – легка насмішка здивування спинилася у Віриних очах: не знаючи, як зупинити слів жарких потік і не розм’якнути – погорду зберегти. Однак, ця гра подобалася їй.
– Отак...
Віра відсторонила його обійми – тремтливі, наче срібний лоскіт місячного сяйва на воді.
– Не відганяй, – злинули майже нечутно сповнені муки благання сло-
191
ва. – Я стомленим одинаком блукав і бажав одну втопити у своєму невичерпному коханні... і от зустрів.
– Ти не жонатий?
– Так.
– Я ж – заміжня.
– Мене, повір, ти цим не здивувала.
Андрій продовжував пестити її плечі, шию.
–■ В тобі зійшлися усі ті якості, які я намріяв у своїх думках і снах. Материнська ніжність, незаплямований розум, заспокійливий зеленкуватий погляд... Не зміг я, позбавлений і жадаючий ніжності, відвести вражений погляд від тебе.
Андрій, ніби боячись сполохати своїми обіймами її тишу податливості, обережно торкнувся вустами вуст. Далі ще і ще... Зволожуючі цілунки, такі цнотливо-дитячі, освіжили її обличчя. Тіло лінивими відголосками на його пестощі починало озиватися. Може, тому після Андрійових гарячково-поспішних вмовлянь покірно рушила в темні хащі і незчулася, як зопалу втопилася у теплій купелі чарівної ночі і сподівано-несподіваного єднання.
– Мабуть, мій спів душі підслухали боги і зглянулись... подарувавши мить оцю казкову. Я хочу пить твою красу.
– Ой, ні! – долонями відгородилась від його цілунків жартуючи, – ти звабець-перелесник! Моя ще врода і мені потрібна.
– її й хотів би спити – не зіп’ю!
І знову спішно цілував. І цвів зірками віковічний дуб. І павутинно плуталися струни Любодарові в його нерушнім гіллі. Бриніли сонно, мов бринить комаха, заплутавшись у павучиних сітях.
– От я й знайшов свій папороті цвіт. Чому цього не сталося колись? Жінок багато помічали очі, та над усе в житті боявся, щоб у бездушності не розчаруватись знову.
Його пожадливе здригання тіла трохи дратувало. Приборкувала прохолодою своїх долонь отой жаги гарячий клекіт. З жалю? Чи може дійсно предків згуки в ній воскресили спрагу цю бурхливу?
...Всі стомлено чекали сходу Сонця. Віра вмостила голову на Лідині коліна. Дрімала. А подруга, нездійснена й схолола у своїх бажаннях, щиро заздрила їй: Андрія ніби прикувала, зачарувала невидима сила. Засліпила. Бо, крім Віри, нікого не бачив.
Згасли останні жарини купальської ночі. Досвіткове небо проросло гіл–
192
лястими вершинами дерев, зблідло на краю густого гаю, і Андрій хвилююче проказав:
– Г айда! Своїх надій і сподівань не можна просипати!
Рушили. Ранок, спітнілий після спекотної ночі, зволожився на Віриному тілі. Повертав її до реальності. Раптом відчула холодне і тягуче розчарування. І лиш на деякий час просвітліла отією неповторністю єдиного буття Людини і Природи. їх вічністю. Коли замигкотів густий молодняк жаро– винням сходу – наче роздмухалося згасле купальське вогнище. Його світлом зайнялися руді промінці її волосся й засвітилися в його очах...
– Задумай бажання...
– Слава Сварогу! Слава Даждьбогу! – радісно, натхненно, обнадіююче озвався острів, і душа велично возвелася над отим яскравим жаровин– ням, розгорілася у вогнище – широке, світлоносне...
– Г е-е-ей!
...Лиш на деякий час. Далі – було прощання. Трохи затяжне. Віра відчула нарешті, що залишає тут часточку себе. І що душа її – вже не “вихолощена пустеля”, а уключена свіжими сходами чогось незбагненно високого, гарного...
Андрій поводив себе якось дивно, нервово, стримано. Спромігся провести дівчат до краю острова. Здавалося, що ладен був би з ними іти до міста, та треба було розібратися з причандаллям, завезеним сюди.
Ліда спинилася трохи попереду, знала: їм треба поговорити.
Андрій помітно захлинувся хвилюванням. З його очей сотався довгий сум:
– Шкода, що боги нам виділили так мало часу для спілкування. Боюся тепер перетворитися в духовного монаха... Ти мені стала такою рідною... такою...
Серце Вірине стиснулося.
– Я не зможу забути твого купальського волосся, твого тепла. Я... відчуваю твій стан: в нім боротьба двох світів, в якій все-таки, бачу, переміг світ Сварога, Велеса, Мокоші...
Його очі були повні блиску. Тонкі пальці тремкітливо погладжували сопілку.
Не помітили, як сонце притушилося сивою поволокою. Легкий ранішній вітрець несподівано притихішкавсь між віттям дерев, і пустився густий, тихий дощ...
193
– Ти якась дивна! – не /тримавшись, дорікнула Ліда, коли подруга догнала її під горою. – Щоб мене отак їли очима, я б...
– Що ти б? – вдаючи безтурботність, посміхнулась Віра.
– О! Чуєш? – зупинилась Ліда і підняла вгору вказівний палець. – Грає!
З краю острова долинала сумна мелодія.
– Ну чисто тобі Лукаш! Побудь іще з ним! Повернися! К бісу лекції!
Віра ностальгічно–задоволено зітхнула.
– Та мене навіть Перун проганяє звідси! Бач, як розходився?
Жінка усміхнено підставила долоні назустріч небу.
– Нещасний Лукаш, – густо зітхнула Ліда і її співчуття (собі, а чи йому?) ковзнуло з Труханового мосту по змоченому асфальту в зелене хмаровиння острова...
Другого дня ввечері Віра пакувала речі до ранішнього відїзду. Ненароком натрапила в пакеті на Андрійовий наручний годинник, що ще вдосвіта тоді дав їй, аби не спізнилась до інституту.
Душа враз наповнилася незбагненністю дивного передчуття. Швидко відшукала його адресу і вже за лічені хвилини їхала трамваєм.
Стожари вечірнього міста розпалювали у ній жагу зустрічі... Його здивовані до безмовної радості очі. А тоді... ніч. Вона йому її подарує.
Ось і будинок. Квартира. Натиснула на дзвінок і чомусь тривожно завмерла. Не відразу – згодом вузько прочинилися двері, і Віра якусь мить розглядала сонне обличчя літньої жінки з розпатланим світлим волоссям, глибокими мішкуватими зморшками під очима... Кольору відцвілої фіалки!
– Хто там? – запитала.
Щойно ввімкнуте у кімнаті світло примружило її погляд.
Віра розгубилася, але відразу ж спохватилась:
– Вибачте, я... мені не сюди.
З глибини кімнати озвався Андрій:
– Сонечко, хто прийшов?
На коридорі було темно. Віра навпомацки збігла сходами вниз. Спинилася в нерішучості. Потім повернулась назад і обережно на дверну ручку начепила годинник.
Вранці почувалася розбитою. Залізнична метушня рознуджувала груди. Оголосили посадку. Віра важко опустилася на лавку, втупившись у вікно.
194
До самозабуття. Аж тут помах чиєїсь руки з натовпу розсунув її захмареність. Повільна людська течія збурунилась.
– Віро!
Перед нею постав задиханий Андрій.
– Я... ледве встиг. Шукав тебе... перепитував.
Віра роблено посміхнулася.
– Ти вибач...Я... й... якби була попередила...
Його вуста незвично тремтіли. Голос до благальності пом’якшав і до винуватості стишився:
– Якби не вона... то жив би бозна–де. З гуртожитка виселили, кажуть: своїм не вистачає місць. А в столиці із житлом скрутно...
Жінка з холодним співчуттям поглянула на нього. Андрій молитовно продовжував:
– Лінива Макоша з облачения світанку встигла сплести сорочку любові лише для мене. Для тебе – недоплела; але... вона буде готова, коли тебе вже тут не буде. Та пам’ятай: я постійно носитиму з собою, жадаючи тієї миті... коли ти, моя Мавко...
– Нетутешня, – глумливо підкинула Віра, відвернувшись до вікна. – Доволі, вже. Скінчилась казка, нещасний Лукаше мій, Благотворе! А, правда, жаль?
...Зітхнув і рушив поїзд.
09.10.99–29.10.99 р.
МОНОЛОГДІВИ,
АБОКИЦЕНЬКА
самітня. А значить – вільна?
Я знаю, чого хочу. І те буде!..
...У віяло карт занурюю вуста: посміхаюся собі. Я ще не знаю, що їх здригання від мого грайливого “мр-р” мружно накочується на його цнотливе тіло, але я впевнена, що хтось із них двох потоне цієї ночі в моєму лікарняному ліжку. Можливо, ось цей, білявий. Здається, Сергій. Легкий, очевидно, в заграваннях, бо вже відчуваю, як під столом налапує мою ногу своєю. Очікує, як зреагую. Вдаю байдужість. Надалі тепло його руки огортає моє коліно. “Занадто”, – думаю, бо це помічає дід Льоня та той, що напроти, Ігор. Однак, якщо перший посміхається в стріхаті руді вуса (аж стріхатяться од того посміху виразні зморшки), то другий мій викресальний погляд тушить насмішливим своїм. І я, і він, Ігор, відчуваємо незручність. Кожен свою. Одного Сергія це обходить. Збудоражуюсь від думки: жінки віддають перевагу настирливим чоловікам, проте не люблять легко підкорюватися їм.
Стрімко підводжуся з-за столу, бадьорою посмішкою перекреслюю їхнє бажання пограти іще.
Розчаровуються.
Розбредаються.
Гіркувата посмішка діда Льоні.
Похапливий у мій бік погляд Ігоря.
Впевнений, з лукавинкою, Сергіїв. Останній застрягає в дверях, підморгує мені, зводить в трубочку широкий рот – до поцілунку. Далі, виждавши, поки ті зникнуть за білими дверима палат, пірнає
196
скрадливо назад. Несподівано обнімає мене, пожадливо і боляче впивається у вуста, шию. Мало не задихаюсь. Роздратована можливістю його легкої зваби, боляче кусаю смільчака за руку. Довга постать із сичанням відсахується від мене і нараз провалюється в скрипуче пружинне ліжко:
– Ненормальна!
– А ти ж як гадав?
Уявляю свою білу розпатланість у віконній рамі на фоні дозрілого тернослив’я вечора. Глумливо посміхаюся. Полегшено зітхаю. Та коли Сергій полишає палату, разом з ним умить порожніє і моя душа. Смеркає тягучою млостю – я лишаюся сама. Вкрай незадоволена, рішуче розширмлюю вікно. Боюся з очей вихлюпнути дві нежданні зорі, тому якийсь час дивлюся в небо. Мене чомусь лякає його дрімуча безмірність. Заплутуюся межи гарячого висвіту зір, гублюся...
– Ти плачеш?
– Ні.
– Ти плачеш...
Ураз оговтуюсь. Позаду мене стоїть Ігор. Тільки тепер відчуваю на щоках липкий березневий холод з прочиненої кватирки. Бачу: в його очах співчуття. Собі чи мені?
Хлопець мовчки знімає зі спинки стільця забуту тужурку і спиняється вже аж у дверях. Мене це розбурхує. Як же так? Він повинен би щось мені сказати!
Однак, між нами – тиша.
За нею – моя самотність.
Я ненавиджу їіі
Раптом несподівано для себе поспішно запитую:
– А ти хотів би зі мною?..
Ігор на мить розгублюється, потім в його очах з’являється вдячна радість...
Отже, він має прийти через годину. Миттєво осмислюю те, що відбулося. Спочатку робиться бридко, потім страшно. Коли повертаюся в себе – страждаю!
Густішає кімната знервованими кроками... Що далі? Я не знаю, що далі. Але ж роблю те, чого не хочу! Навіщо? А, можливо, це так здається?
Тіло! Господи, моє тіло! Воно вже розкущується болючою млостю, воно обвивається тугою лозою уявних чоловічих обіймів... Воно...
Але це ж воно – не я!
197
Я знаю: воно знову й знову бродитиме гріховними соками, а душа вдовуватиме і надалі!
Мене торкає дивний біль.
Мені болить незбагненність себе!
Руки ж чомусь поспішливо зачиняють кватирку, заширмлюють вікно...
...Ми вкотре в лісі. Лікарня залишається позаду. Відчуваю на собі добродушно-співчутливі очі діда Льоні і гордовито-глумливі Сергійові. До діда в мене якийсь особливий жаль. Іноді здається, що одна лише його присутність при наших з Ігорем молодих забавах лікує безповоротність втраченого. Я розумію це, тому намагаюсь не обминати його увагою – на рівні доньки.
Щодо Сергія, то частіше ловлю себе на тому, що мені приємні його невдоволення і ревнощі. Жінки не люблять занадто самовпевнених чоловіків.
...Ідемо. Високі небо і сосни. І душа від того якась скрилачена. Я, здається, добре-таки закохалася.
Щойно ліс опростався від останніх потуг зими. Гєн сонце допиває під тими двома соснами білі чаші наших учорашніх слідів. Тривожуся передчуттям якоїсь втрати. Та то лише на мить.
Ігор замучує до млості мене цілунками. І я вже не годна захмарити будьчим мої жадання. Я березневію кожною цяточкою свого тіла і душі. Вилузкую молоду натужавленість дзвінким сміхом. Від того здригаються сосни. Кроплять нашу любов терпким своїм єлеєм. І ми – визірчуємо, сонячніємо від того причастя. І йдемо.
Раптом Ігореве:
– Може повернемось?
Переконливо посміхаюсь:
– Я цей ліс добре знаю. Не заблудимось...
Здавалося, нічого такого він і не сказав, та відразу відчула легку каламуть у грудях.
Повернемось?
Отже, відвернемось від оцієї благодаті? Оцього поладунку природи і людини? Яка примітивність!
Мене це ображає. Ладна б уже повернутися, та... Ні! Впевненіше ступаю вперед. Густішає ліс. Рідшають поцілунки. Йому від мене щось передалось-таки.
198
Наше довге мовчання, як його шлях осмислення мене, перериває раптова весняна гроза. Посивіле небо і земля розштовхнулися пругкими потоками...
Ігор тісно пригорнув, плечима відгородивши від мене небесну стихію. Стояли отак якусь мить. Тепло вдячності до нього та ще не остуджені зливою груди і живіт викрешували в мені поволі бажання отого одвічного тілесного спалаху. Нестримного! Негайного! В оцю негоду!
Тривожність зливи і це відчуття породили невгамовний гострий біль хіті. Я дала знати йому про це. І він відчув.
...Гарячі обійми його і зливи.
...Гарячі цілунки його і зливи.
...Його і моя гаряча злива.
...Диво!
І стогнала сосна небесною і нашою негодою.
...Ми таки заблудилися. Я, вірніше. Перетрухлий сосновий настил, промочений наскрізь дощем, відм’як. І вже приглушував наші кроки, почуття. Ніби втаємничував нас від нас самих же. Вже кожна зволожена хвоїнка зблискувала сонячною січкою. Світ знову горів у мільйонносяйнім розцвіті. Висвічував, здавалося, кожну мою душевну хованку. Наче й ховати вже було нічого. Така полегкість! Така світлість! Однак... була гроза, і я заблукала.
Горбочки та галявинки вже встигли протряхнуть від стрімкого тепла. Десь неподалік звучав марш. Прислухавшись, я зорієнтувалась, що ми недалеко від військової частини. Заспокоєна, аж трохи одухотворена (знаю напрямок до лікарні), роздягаюся, розвішую по молодих соснинах викручений одяг, – і з виляском вистрибую на прихвачений першозеленню бу– грик. Ігор зачудовано оглядає мене. Ніби не звертаючи на нього уваги, демонструю свої принади. Охоплена, наче золотий сніп збіжжя, витонченою талією видовжуюся в сонячну купіль, здіймаючи догори виніжені стебла рук. Я знаю, що він захоплений моїм тілом. Я сама його люблю. А якщо жінка подобається собі – вона хоче від чоловічка більшого – страждань!
Зваблений, Ігор роздягається теж. Ніби не помічаю. Та зблиск його очей помножує сяйність мого тіла. Присідаю на целофановий пакет, навмисно відхиляюся трохи назад. Вся – до сонця! Біле, ще трохи вогкувате волосся, густішає таким же промінням, розпушується. Поглядаю на себе крадькома, уявляю, яка я йому там, збоку. Підсніжниково розцвічена1 Красива! Я задоволена собою.
199
І він, певне, божеволіє. Так-так! Ось чую його ніжний поцілунок. Якийсь первозданний. Трепетний дотик до грудей... Прокидаюся. О недремна праматір гріха! Ти знову хочеш грози? Будь терплячою! Будь гордою!
Починаю висновувати думку: він, очевидно, бачить чи відчуває, що я його зваблюю. Отож, хай помиляється!
Ще хвилю слухаю себе. Жду слушної миті, коли він знову пеститиме моє тіло, щоб потім припинити його наміри і вийти чистою і високою – достойною з цієї гри. Але... нічого більше нема. Слухаю віддалені хрумкі Ігореві кроки аж на краю нашої поляни. Він – у пошуках сухого хмизу для вогнища. Він байдужий!
Моє тіло розхвильоване. “І це все? Він мене відкинув”, – думаю, і біль гордині починає розтоплювати в мені палючим жаром.
– Яке вогнище? – вигукую, хоча й не думаю цього робити. Мій істеричний крик виляскує помежи верхівок сосон. Ігор вражено зупиняється, стенає плечима і нерішуче повертається.
Клацаючи зубами, нервово натягую вологий, холодний одяг. Це ще дужче мене розбурхує.
“Стійкий олов’яний солдатик! – лаюся про себе. – Він, бачите, не розуміє, що сталося!”
Чоловік повинен хоч іноді передчувати, чого хоче жінка!
Повертаємося мовчки, але поспішно...
* * *
...В моїй палаті напівтемно і тихо.
Вечоровий смуток розсіюється пучечком підсніжників у майонезній баночці на столі. І Сергійовими очами. Зараз він не схожий на себе – якийсь таємниче–романтичний. І мене це смішить. Коли чоловік хоче домогтися жінки, він на деякий час вдає з себе такого.
Видзвонюю реготом свою порожнечу. Жартами відштовхую його бажання “бути моїм”. Мені ж це не потрібно. Я прагну зовсім іншого. І це інше... Так, Ігор з’являється в дверях і, блискавично наштовхуючись гострим поглядом на нас, розстрілює миттєво кімнатну тишу впевненим грюкотом.
Мене проймає різкий холодний протяг розпачу. “Перестаралася, – думаю, – ми-таки любимо одне одного. Тому нам обом боляче!”
200
Це і втішає, і страшить чомусь.
Вдаваним сміхом віднаджую Сергія з палати. Пізно, мовляв. Він ще на щось сподівається, але я невблаганна. Натомість – лютий зблиск ненависті, брязкіт розбитої майонезної баночки.
...Боюсь наступити на розсипані зірки.
...Я знаю, що винна. Та в глибині душі радію все одно, коли він страждає! Хоча і не хочу цього робити...
* * *
Кажуть, побилися. Отже, я їм обом потрібна. А мені тільки він, Ігор.
Цілий день лежить, не виходить з палати. І це мене починає мучити.
Набираюся мужності. Іду. Дід Льоня, вдаючи, що спить, підморгує мені, мовляв, уперед! Ігор відвернувся до стіни з протилежного боку палати. Вікно заширмлене напроти нього, як і душа, напевно. Сідаю поруч. Обережно проводжу пальцями біля розбитої брови. Сахається. Відсувається. Розумію його. Але таки беруся зв’язувати в один вузол наші кінці.
“Прости, – кажу, – моя вина”.
Я б не просила. Але він повільно повертає до мене примружені осмисленням очі. І я йому тільки співчуваю. Бо він не здатний мене збагнути. Пересвідчившись, що дід Льоня не дивиться, бере з колін мою руку і ніжно, губами, починає перебирати пальці. Цим він вкорочує мій душевний розлад. І я за це йому вдячна. Однак, відчуваю й інше: Ігор слабкий. Жінки втомлюються бути сильними, тому цього жадають від чоловіків. Та все ж податливо схиляюся над ним, ворожу язиком навколо вуст, затягую мить цілунку. Терпець тужавіє і вривається. Не зогляджуюсь, як опиняюся в його чіпких обіймах. Він задоволений, що я вибрала–таки його з-поміж них двох. Жінка вибирає!
Зопалу позираю в бік діда Льоні. Глумливий зблиск Ігоревих очей тамує гамівну хіть.
“Він спить. Він глухий”, – обпікає вухо жаскими словами, що одночасно вступають у мій живіт тугим болючим пломенем. Відчуття сорому послаблюється невідворотною жагою. І далі – її невситиме загойдування.
Як добре, що дід Льоня спить...
201
* * *
...Ігор має виписуватись завтра. Післязавтра – я та Сергій. Дідові Льоні ще неміряно – нелічено, однак він бадьорий, підтягнутий. Вдоволено зливає з піднятої над головами пляшки шампанське прямо нам з Ігорем у роти. Відпихаючи одне одного, перехоплюємо п’янкий ручай, а він розлінюється по щоках і бороді живим сміхом. Ігор злизує його з моїх губ і щік. Дід Льоня вдоволено обводить язиком посічені зморшками вуста. Його очі розповиті якимось безмірним теплом, оголені до дивного зблиску. Молодіє біля нас!
... Розштовхую куточками єства передчуття завтрашнього прощання. Я повинна буду залишитися холодною і байдужою. Принаймні, хоч такою здаватися. Це буде завтра. Сьогодні ж я – невтримна, розбрунена, сп’яніло вільна – божеволію жагою останньої ночі, дурію від пустощів. Жінка іноді себе примушує бути щасливою.
...Моє жадання болючішає. Фосфоричність вечора на білій постелі проймає хвоїстим холодком. Сідаю за стіл. Намагаюся мрійно зосередитись на зелених колисках сосон зі срібним виляском березневих зірок, та спиною нетерпляче готуюсь відчути скрип дверей. Я вся до краю – виповнена гарячих чуттів. Якщо жінка жадає, вона ладна стати жертовною.
Завмираю від глухого здригання палати. Навмисне не повертаюся. Чекаю бодай на дотик – щоб спалахнути на всю ніч... Він звично цілує моє волосся від маківки до шиї. Опускаючись на коліна, зсуває кофтину з моїх плечей, мандрує по них скрадливим лоскотом язика. Ледве втримую себе. Заплющую очі в солодкій знемозі романтичного прологу, відкидаю голову назад і поринаю в жагучий цілунок. Раптом сильні руки вихоплюють мене з-за столу і болісний чоловічий стогін повертає до свідомості:
– Ви–и?!
Мене охоплює миттєвий жах. Але дід Льоня не губиться, а навпаки: тремтячими руками і губами похапливо краде моє тіло.
– Перестаньте! – натужно відштовхую старого.
Не слухає. Задихається в дикому екстазі. Намагається наблизити мене до ліжка. Шукаючи порятунку, хапаюся то за стіл, то за бильце. І не бачу, що Він – уже в дверях.
Німію.
Дід Льоня дивується моїй різкій податливості і зводить свої розпалені
202
божевіллям очі на мене. Далі, збагнувши, що сталося, винувато крекче і, обминаючи Ігоря, мовчки зникає. Я навіть не виправдовуюсь. Навіщо? В Ігоревому вигляді і так впізнаю непрощенність.
Я ненавиджу Діда Льоню!
* * *
...Минув місяць. Не втримуюсь. Набираю міжміській номер.
– Мені Ігоря покличте.’
Кличуть. Невдовзі в трубці:
– Слухаю!
Голос бадьорий, захмелений, вихоплений з якогось бучного гуляння. Мовчу.
– Киценька?
“Яка Киценька?” – думаю і чую далі:
– А хіба ще березень не скінчився?
Регочеться, аж заливається.
“Гірко!” – десь гукають там, біля нього.
Далі в трубці – короткі гудки. Б’ють, наче на сполох, по моєму серцю. Стає гірко.
Мстила?
Самостверджувалась?
Я знову повертаюся в себе...
18–19.10.2000 р.
ЖАГА
сю ніч перевовтузила думками про нього, нетривкою дрімотою налатуючи гарячкове безсоння. Мліла в намарених обіймах, що солодким лоскотом розворушували її затужавіле чеканням тіло, як густа злива буває розворушує жмурками дрібних крапель тиху гладінь води. Жадібно розпукувала вуста під животворною росою його поцілунків і... розбурхувалася, розвивалася, захлиналася від шаленства уявних ласк, що збігали ніжним тремкотом через вуста, на плечі, навколо набубнявілих грудей, аж у низ живота, а там збиралися пригорщею нудотно-жаданого болю, який жінка враз притискала підібганими стегнами. Оговтувалася, коли поруч сонно перевертався чоловік, і притишено-поверхово видихала в подушку глибоко сховане зітхання. А коли за хвилю чулося сопіння, опростана отим маренням, полегшено видовжувала себе і нараз відчувала інше – протилежне – “ні”. “Ні” – сьогоднішній зустрічі, яку вимріювала роками і якої одночасно боялася. “Ні” – жагучим ласками в отому одвічному єднанні тіл, від думки про яке її знову! знову кидало на кострище сорому. Та згодом, після тієї індульгенції, вичахала в тверезості буття і, як і раніше, бралася вкотре від усього світу грішити ним...
Звівся перед вікнами ранок. Якусь мить Наталя чуманіла в ліжку від важкої задумливої голови, від набряклих сном повік.
Далі – сніданок чоловікові й доньці. Потім – душ, де прискіпливо стала оглядати своє тіло.
204
– О котрій будеш? – запитав чоловік, зопалу нагодившись на ті розглядини.
Наталя помітно почервоніла, прикриваючись простирадлом.
– Вчасно. Думаю, вчасно. У Тамари сьогодні перша виставка картин. Треба б підтримати колегу...
Сяйнув так глибоко, наче освітив у ній давню схованку.
Ніяк не могла звикнутися з його щоденними, безпідставно надуманими ревнощами. Однак, вони її не доймали так ніколи, як сьогодні. Зволожений погляд стомлено зіперся на його постать у дверях. Натомість з’явилася якась тверда впевненість, і образа вперше відступила так швидко, як і з’явилася...
Непоказне хвилювання розтеклося легким теплом по всьому тілі, коли до її кабінету постукали. Він! Як завжди неповторний. Наталі не віри– лось, що вона вперше за стільки часу не буде з-поміж інших красти його очима, а досхочу надивлятиметься на гарне біляве обличчя із симпатичною, трохи кострубатою щетиною чорних вусів; пеститиме його тіло і до знемоги насолоджуватиметься теплою зливою цілунків. Як то воно буде?
...Легковик гнав за місто, підкидаючи Наталю на задньому сидінні, їхали мовчки. Віктор якось трохи аж знервовано то в один, то в другий бік викручував кермо. Не лаявся на погані дороги, але ясно бачила, як під напругою незадоволення набрякали його скроні, – і ще більше при– тихішкувалася в своєму очікуванні, зіщулювалась, ніби почуваючись винною за ці незручності.
Мовчала, боячись наполохати не знати кого. Вже й жалкувала з того, що при випадковій зустрічі в знайомих нагадала-таки обережно про свої почуття йому, вимовила згоду побути разом. Зробила це якось поспішно, потерпаючи від того, щоб знову не загубитися в безкінечному вирі своїх мрій, страждань, чекань... Виходить, сама напросилася. І, отже, він виявився правим, що колись передбачив її ці запізнілі поривання? Невже запізнілі?..
Місто залишилося позаду. Врешті, вилаявши себе за надмірну прискіпливість, відчула одразу, що дихнулось легше. Із-за пагорбів, що звелись укінці позеленілого поля, у широкий невід соснового бору вливалася чиста голубінь неба і оця розгасла від весняної купелі дорога з
205
прозорим цінькотом рудопірїх горобців, із сонячним бризкотом, з їхньою – її і його – таємницею.
Увігналися в зелений присмерок трьох сосон. Та тільки спинились, як зовсім поруч, під горою, забуксувала чиясь машина і стала навпроти. Це додало обом хвилювань. Але за хвилю, хрускаючи колесами пересохлу хвою, Віктор знайшов новий прихисток в глибині лісу.
Скаламучена тиша нараз устоялася. Він незворушно сидів за кермом. Вона, затамувавши подих, дивилася через опущене бокове скло на спресовану долі соснову глицю. А коли пересів до неї, вмить напружилася в дикій нерішучості. Це викликало у Віктора сміх:
– Ну, що з тобою? Чи, може, повернемось та ще кілька років почекаємо, доки ти...
Господи! Як це врізало її гординю і, водночас, поставило на межу вибору між болючим терпінням, що породжує оту святість, і спокусою нестерпного жадання, між уявно вистражданою любов’ю і реальним доторком до вимріяних тілесних поривань...
Його гарячий подих болісно-солодко ворухнувся в Наталиному вусі, обпік рум’янцем щоки. І раптом ота душевна роздвоєність розтопилася, як віск у кип’ятку, а потім сплавилася в одне ціле, як нині цілунок сплавив їхні душі, груди...
Ось вже над ними звелися тугі вервечки соснових стовбурів, учеплених за небо; зеленою сітчастою наміткою з золотими прошвами сонця зависла густа хвоя.
– Поглянь, які глибокі сосни, – мовила несподівано, натхненно.
– Високі, – підправив Віктор, не підводячи схиленої над неї голови, і його рука поспішно протремтіла по її оголеній спині.
– Зачекай! Я так боюся скаламутили їх прозору тишу.
Не зважав. Брався настирливіше “освоювати” цю незрозумілу йому дикарку.
Сховала і вона під повіками рештки своєї сором’язливості і стала впізнавати в його цілунках оту терпку спрагу, що вищемлювала вже звідколи її всю.
“Хить-хилить”, – гойднулася їхня колиска, і попливло грибною тишею заціловане зітхання, і торкнулось отієї неосяжної глибини, до якої прагнуло все її єство.
206
Міцний настій живиці хлюпав через опущене вікно на її розпашіле обличчя; і вона то хмеліла, то тверезіла від п’янкого самозабуття.
Ні! Не могла розпуститися перед ним так, як жадалося. Першогріх тужавим пуп’янком тамував її жіночу жагучість, терпнув сором’язністю в очах, тілі. Вона його навіть не обняла, не поцілувала, – боялася, що сприйме її за розпусницю, “таку, як всі”. А тому лежала незворушна і угамована сама собою, довірена вся йому і... ждала. Ждала чогось великого, всеобіймаючого.
Однак, вічно-живильне верхів’я раптом сполохалось пташиним зойком, глибокий Вікторовий схлип упав Наталі на груди. Слухала жадібно якусь мить у собі його глумливе витьохкування. Відчувала, як і самій передавався живчик того солодкого неспокою. Та розгойдане плесо верховіття навпаки втихомирювалось, і Наталине напружене очікування бралося жмурками небажаної тиші...
Несподівано Віктор підвівся і вийшов з машини. З якось полегкістю розправив плечі, а потім трохи занепокоєно глянув на годинник.
Наталя відчула себе порожньою і чужою, розпачливо відкинула вбік голову, і в очах, мовби в двох великих проталинах, сяйнула волога туга, як між торішнього листя зелена цнота трави. Під грудьми засмоктала в’язка, нудотна млость, і така холоднеча безповоротності пройняла, що жінка тут же подивувалася швидко вивітреному з тіла і душі теплу нещодавніх поривань.
Так, вона розуміла тепер, що Віктор їй просто подарував цей день.
Та ні! Жаліти її не потрібно! Неймовірно боляче відчула якусь незбагненну втрату...
Рознепогодилась, зозла збираючи розкиданий одяг. Вихопилася з машини і, мовчки хряпнувши дверима, розтанула між їжакуватим молодняком сосонок.
Віктор здивовано стенув плечима і закурив цигарку.
За хвилю “...та-а-лю–у!” догнало її, і збудоражена кимось гілка скропила мокрою хвоєю жіночі плечі. Холодні краплі всоталися щемливими сиротами у всеньке тіло. Спинилася. Та й знову – бігти. До дороги, шукаючи вороття назад. З невеличкого пагорбка підсковзнулася і, зсуваючись вниз, розпорювала собою незайману постіль поруділої хвої, залишаючи позаду нерівну чорно-буру сталку болота...
207
їхали додому безмовно. Аж перед в’їздом у місто озвався:
– Щось трапилось?
– Нічого!
– Я не так повівся?
– Чому ж? Ти, як завжди, на висоті, – злорадно посміхнулася і попросила негайно відчинити двері.
Віктор з неприхованим співчуттям зауважив:
– Не дури себе. Ти – така, як і інші.
Різко стреготнув мотор, і дорога, обкидаючи автомобіль клаптями весняного замісу, розчинилася на повороті у широкому потоці інших доріг.
Наталя–таки протяжно оглянулась. Довкіл було по-березневому просторо і порожньо. Було боляче. І тільки сонце виляскувало в свіжих слідах шин та дозрілими краплями важко і часто вицокували дерева, диктуючи: “Ти–та–ка! Ти–та-ка!”
...Всю ніч Наталя знову грішила ним.
28.09.1999-08.10.1999
_;<v’if-–-
kvCxhg

МЧИМ Г ПИЛ1)

‘412ЕМV Mil
&ктиеуїпШ cfurmg, “цатвмиїц^д&ьіщувжё

■ ... ;
ШI
НІ’ШОІ

#Ш)ХС
яш

11 Я/

*
ХіШШІЛІ tlM’l
N
ТАКИЙ МІЙ РАЙ
Всім рідним і близьким, в царстві небесному і земному, що допомогли мені знайти себе у цьому світі, присвячую	окосив листопад перестояне бабине жито.
Накрутив з дощу перевесел, нав’язав вісімдесят п’ять снопів та й повіз за село до дідової копиці, що спинилась вилинялим чеканням дерну під дичкою...
Велика бабчина копиця, а сама ж вона – сухісінький колосочок, вимолочений вщент колгоспним ціпом, їде бабка на чорному дощатому возі, а в сухариках рук – її розіп’ята віра.
А на вустах – її одвічна покора.
А на чолі –
перепустка до’ Божого раю.
Чи ж пустять?...
...Я саме тут умиротворена, а не там, на Со– курівці. Бо вони тут, а не там, де моторошна пустка висмоктує з мене душу, волає голодними очима вікон порятунку, але я... Наскільки я любила ту хату, настільки тепер її боюся.	
210
Вони лежать рядочком, присмирені вічністю та ще тугим барвінком. Стара яблуня м’яко кладе милостиню на зелені віка могилок. Розхристані обійми хрестів – довірливі. Входжу в них, тулюся, вслухаюся... в себе. Блакитний їжачок миколайчика щемливо щетиниться в моїх почуваннях, стривожиться зблідлий дзвоник – викалатує по душі. Барвінкова свіжість холоне в грудях безповоротністю. А чи ж?...
М’яко в кутку огради ярить вистиглий безсмертничок. Дотягуюся через бабчину та дідикову могилку до нього і вперше... не боюся смерті. Вперше дивуюся зі своєї видумки, що з дитинства і аж понині переслідує мене: якщо я вмиратиму, то попрошу, щоб поруч зі мною в домовину поклали кишеньковий ножик. Ним я б вирізала дірку у вікові і помаленьку б вибралася на світ божий. Смішна! І до чого тут безповоротність? Я ж думаю про них, а, отже, вони – в мені!
Вони просто переселилися в мої спогади. А допоки згадуєш мертвого, допоти, кажуть, живе і його дух. Отак і я. І всі ми. Благослови, Боже, на вік-віковщину людську пам’ять! Пусти до раю небесного моїх Чуйченків, Євенків, Головченків... А я – утішатимусь земним...
...Сопе-похрумкує сухими дровцятами піч. Якби ото так хрумкотіла сухарями чи редькою котра з нас (молодша трьома роками сестра чи ж я), то вже б огризнулися одна на одну:
– Людко, не хрумкай! чи – Валько, не сердь мене!
Бабка зазвичай би нагромічала: “Чого ви разсучущі душі заводитеся, наче зведенюки!”
Але то так тільки сказано – “нагромічала”.
Бабка Ганна – сухесенька, невеличка – здається не вміла й кричати. Ото тільки її тонкий рот поодинокими зубами, бува, зашамкотить волого, а ми вже й не знаю, чи слухалися її, чи ні, але ж любили до безпам’яти. Особливо ж я. І мати про це знала, бо не раз вдоволено вислуховувала: “Я сильніше люблю бабку й дідика від вас із батьком!”...
...Так отож піч: сопе-похрумкує. Із заширмленої кухні ледь-ледь навскіс через хату прорізається світло, нанизуючи верстат та ховаючись аж у Миколаєвому кутку.
В хаті ще досвітково і затишно. Вогонь від печі фірколить по стінах та вікнах своєю золотою пилюгою. Утла дрімота солодко туркоче баб-
чиними кочергами та рогачами, таємничим булькотінням казанів. Попахує вже стопленим у глечику молочком. Нараз в моїй уяві пузириться рум’яна шкурка. На останнє відчуття аж тверезію від сну: встати та з’їсти, бо ж не усовблюся поперед оцього білобрисого “лізику кизику а піцьку” (так просила Люда, щоб її підсадили з книжечкою на піч). Поглядаю одним оком на кирпате закомизене в білих кучериках лице сестрички. Та бабчине шамкотіння гусячим крилом біля підпіччя (замітає!), елегійне муркотіння кота на припічку, обережне поцокування криничного ланцюга та рідкувате дідикове покашлювання на причілку хати умиротворюють, заколисують: спи ще, “на твій вік буде” (це вже бабчине).
Солодко приплямкую ту райську насолоду від дорослих клопотів, шурхаю глибше під кожух, вдихаючи задоволено запах його вовни. Ох, і набралися ж потрюхи три вискублені мною бабчині кожухи та сукняна ковдра! І понині чудуюся: звідки в мене була взялася така мода засинать з безіменним пальцем у роті, одночасно чухаючи під носом наскубленою вовною – скубою – у тій пучці, що хрестяться нею на куток. Згублю серед ночі, кажуть бабка і мати, і кричу, наче скажена:
– Де моя ску-у–ба-а?
Наскубають другої. А пальчичок той був такий засмоктаний, наче калічка, –тонюсінечкий.
Вже добре розвиднюється. В запітнілих нічною росою шибках починають кільчитися сонячні сходи. Сиплються вони десь із боку Сердюківської станції, де колись, розказував дід Федь, бондарював його батько, – мій прадід Кирило: робив двохсотлітрові і більші діжки на вино та квашню всяку, бодні, верстати, бляти, начиння, вулики і ще багато дечого. Колись моїй матері був змайстрував навіть дерев’яного ваньку-встаньку. А мати візьми та й поламай його. Було, каже, крику. Обізвав “шерепою”, спалив у грубі, і з тих пір перестав балувати цяцьками!
Багато після прадіда поназоставалося! Славним він був у мене! Але про це поведу мову трохи пізніше.
Поки що ж солодко потягуюся, мружу на світло очі. Тихо клацає клямка, важкі кирзові чоботи втупцюють у хату і дідикове “а де ж мої куцюпаночки” м’яко лоскоче душу. Потягуюся солодко. Дід холодною цупкою рукою ловить під кожухом мої й Людині п’яти. “Лізику кизику а
212
піцьку” невдоволено хникає, а я розчумуюся, сміливіше розкриваю очі і пускаю їх попаски по хаті: по жердці з пахучим пранням над нашими головами, по карточках, в яких обрамлені і новонароджені, і на виданні, і сиві, і померлі – словом, всі – від роду до роду. Он у кутку під вишитим “вугольніком” святий Миколай, мальований сільським художником Василем Кравцем. Своїм перстом він вже благословляє мене на день прибулий і... надвір.
Бабка, крекчучи, звично стає на стілець, потім опирається коліном на піл, де спимо, і дерзкотливо вгору підтягує на довгому ланцюгу важку гирю. Чіткіше починає витутукувати круглий, наче крашанка, маятник, і, здається, від того стуку розворушуються в мальованому на годиннику сосновому лісі ведмеді. Бабка розширмлює пожовклі від часу фіраночки на причілковіх вікнах, що від сусіда діда Терешка.
– Сидить уже, – каже, – пузо через ковіньку звісив. Жде, кого б зачепить.
Я з цікавості зводжу голову і пересвідчуюсь у бабчиній балачці. Страшенно хочу надвір за повітку – і боюся, щоб Терешко не вгледів мене, бо ж так і почне з самого ранку дражнитися виспівуючи:
Ой, грайте, музики, в мене цицьки великі, аж на плечі деруться – з мене хлопці сміються!
Не так хлопці, як дівчата, що я мала та цицата!
“І чого його без толку випатякувать таке? – подумки лаю діда. –■ Якби ж воно й справді так було, а то ж – ну дві тобі просиночки – та й годі!”
Він і з матері моєї надорюгався, як та дівчуком була. Ото тягне, було, воду (а криниця в них на складу) – а дід уже тут як тут.
– А чула, сьогодні празник?
– Який? – здивовано перепитує мати.
– Івана Богослова! А до Івана Богослова не стоїть дівка доброго слова! Ха-ха-ха!
213
Дід своїм реготом, наче викуваним в кузні (ковалем же був!) мантачить і до мене добрався.
Однак, терпець уривається і, заплітаючи ногу за ногу, вискакую босоніж у холодні сіни, тоді у двір до загороди і тільки вслід чую бабчине:
– Куди ти, бісова кров нивірна? Зима ж! Уз-зу–уйся!
Бабка Ганна від того непослуху береться за голову, гірко кривиться і мало не плаче:
– Одна болячки дохватила (це на матір), і ти на мою голову. Уззуйся, кажу!
А тоді махне досадно рябим сухариком руки та й вишепче: “Ти чорта хрести, а він каже: пусти”.
Повертаюся, пригинаючись попід льохом, дровником, повз тинок з головами глечиків, зачіпаюся за широку призьбу і зопалу, щоб не побачив Терешко, влітаю в сіни, вже тримаючись за збите коліно.
– Чи ти торопленна? – стрічає мене бабка. Каже це тихо, плаксиво, докірливо. Така її лайка.
Я ще хвильку нагріваю під кожухом холодні, по-бабчиному, як у жабері, ноги, і нарешті коло печі ловлю її загадковий погляд! Мої очі робляться натхненно–великими. Я радісно штурхаю під бік “Лізика”:
– Вставай, сплюхо, бабка щось таке нам наварила!
Плямкаю їй над вухом, а вона навідмаш пухкенькою, проте важкою рукою сонно дає мені по мармизі. З нижньої губи сочиться кров.
– Дурноверха! – репетую. Тепер всі галушки сама з’їм, а тобі не дам!
Перескакую з полу на довгу лаву, нею – до столу, де смачно вже
пахне найулюбленіша в світі страва. Лізик, почувши це, спросоння як ногу вломить до столу теж, але я обіймаю миску і дражнюся на її кривороте пхикання:
Заплач, Матвійку, дам копійку.
Зареви – дам аж три!
А їй же палець у рот не клади, шепеляє:
Пан–пан–паненя,
Хто не дашть – той швиня!
214
Свинею мені, звичайно ж, бути не хочеться, але ж і не вистачає мене надовго, щоб вислуховувати її оте ниття та ще й бабка бурчить, та ще й невтримно влазять через ніс кільчастою парою галушки. Одсуваю тарілку насеред столу і починаємо причащатися. Білі пухкенькі увірванці тануть в роті, а очі – десь під лобом. Смачно засьорбуємо юшкою, зажареною цибулькою та хрумкими шматочками сальця, та солоним кропчиком.
Від гарячого пошморгуємо зморщеними носами, плямкаємо так, що аж виляски ідуть хатою і, як не дивно, не сердимо цим одна одну. Бо це ж – галушки!
Далі бабка, витопивши та накрутивши нам з усіляких ганчірок ля– льочок, аби хоча чим–небудь забогарадити, сідає до верстата. Схилившись, підкручує зубчастий барабан, на якому з учора натканий сувій рядна, поправляє лапи, перевіряє основу. Відхилений худенькою рукою блят дає прохід вишмульганому руками і роками кольору жолудя – човнику. Він легко ковзає нитками туди-сюди, розмотуючи цівки нарізаного на смужки ганчір’я. Шурх в один край – геп блятом! Шурх в другий – те саме. Так і прибивається смужечка за смужечкою – застигає в рядні: чорна, червона, біла, синя, жовтогаряча, зелена... Та й знову.
Пробувала і я разів нескілько того ткання. На жаль, не доставала ногами підніжок. Більше роззявленим ротом ловила те бабчине райдужне творіння, аж у грудях лоскотало від того задоволення, перехоплювало дух та голосно подеколи ковталася слина. Смак!..
...Бабка співала. Ткала і співала. Різала ганчірки на рядна і співала, виколискувала нас, одинадцять онуків від чотирьох дітей – і співала... Колиски своєї не пам’ятаю. А от на подушці, вмощеній на худесеньких, наче кописточки, бабчиних ногах, не один мій сон виспівався її тихим вологим голосом:
Ой, котино-котку,
Не лізь на колодку,
Бо заб’єш головку, ?
Та буде боліти –
Нічим завертіти.
215
Була одна наміточка,
Та й ту дівки вкрали,
На кукли подрали,
Кукли погоріли,
Дівки подуріли.
Дрімаю і чую, як старенька хрестить подушку, мене, і магічний шепіт молитви заповнює дитяче тіло незбагненною приємністю: “Став Йсус Христос в головах, ангели – по боках, ангели-хранителі, храніть її душу і тіло звечора до півночі, з півночі – до світу, а од світу – до кінця віку”.
Моя ріднюща хранителько! Скільки літ минуло, а я й досі свято бережу і ці слова, і ті, що допомагають мені при всякій добрій справі. Кажу сама і читачу б порадила:
Господи Боже, пострічай мене,
Не сама я рожденна – благословенна.
В Божу путь іде
Сам Господь і Мати Божа мене веде.
Сонце мені меж очима,
Ангел мені меж плечима,
Приверніться до мене,
Весь мир хрещений,
Соколовими очима,
Материним серцем.
Мене мати породила,
Місяцем обгородила,
Зорею оперезала,
Всьому мирові за золото показала Однині й довіку. Амінь.
На жаль, не привчилась я вірити в Бога. Багато відібрала радянська школа того, що було в мені закладено моєю богомільною бабкою. Але все минулось, а вона, моя добра Богородиця, зі своїм світлим образом і словом супроводжуватиме мене аж до вишеньок за Вогненка.
216
А казки?! Ой, набралася вона із нами горя і з тими казками. Натовчеться бідненька за день, як Гаман, то ще й вночі спочинку не даємо: кажіть казку!
Лежить поміж нами і, не дай, Боже, якщо до котроїсь повернеться спиною, так і сіпаємо:
– Не лягайте до неї передою, лягайте до мене!
Бабка Ганна, аби помирити, лягає рівно горілиць.
– То яку ж? – глибоко позіхає.
– Оту, дідову Ковбасюкову! – прошу я.
– Та то не годиться проти ночі.
– Ну, бабко! – розквасюємо плаксиво губи.
– То слухайте. В отому лісі, що за нашим колгоспним садом, жив лісник. І мав він гарну дочку. І була вона вже на порі. І полюбилася вона з таким же гарним хлопцем, але, видно, з бідної сім’ї, бо батьки дівчини не дозволили їм побратися. Тоді дочка й повісилася.
А цей дід Михайло Ковбасюк був якось погубив волів та й шукав... Ох–хо-хо! Шукав–шукав... Шукав–шукав...
– Бабко! – будимо. – Не спіть.
– Та я й не сплю–у... Ага. А тоді чує на тому місці, де повісилася покійниця, щось жалібно так виспівує:
Ой жаль, мати, вечоринки, –
Не гуляла вчора.
Ізмінився голосочок,
Ще й тихая мова.
Голосочок – на лісочок,
Тиха мова – різно.
Не лай мене, моя мати,
Що я ходжу пізно...
Так перелякався дід Ковбасюк, що й чуб дибки став. Давай тікати. Оглянувся: а вона в білому, як русалка, за шламбову – та до Богуново– го... І не стало.
Лежу й не ворошуся. Зашпарі страху морозять усе тіло.
217
– То правда? – таємниче шепочу.
– Брехня, моя дитиночко. Спи.
Старенька знову позіхає.
– Бабусечко-рибулечко. Іще однісіньку, – благаю.
– Ну добре, – згоджується бабка. – Яку ж?
– Про Хаврошку!
– То довга, діти.
– То хоч про отого вредного Івана, що дражнився зі своєї матері Хіврі.
– Сусіда?
– Ага! Про нього.
– То отже такий він непроторенний був, той Ванько: плачуть од нього всі: як не там шкоду зробить, то там, як не того наб’є, то того. То баба Хівря вже взялася прив’язувать у дворі за ногу, як того цапа дурного. А йому набридне нудитися, та й проситься у матері:
– Хаврьошко, відпусти мене, клянуся, що більше не буду.
Мати повірить, одв’яже, – а він чкурне з двору і вже у хвіртці дражниться бісова кров:
– Хівря! Хівря! Зарізала півня!
Регочемося з того Ванька!
– А про перекотиполе?
– І про Івана Бзделика.
– Ту і ту. Вони ж коротенькі.
Дідик Федь давно хропе, а їй же, моєму малесенькому хрущичкові, і ночі немає. Все каже та й каже:
– Поїхали два куми на заробітки. Один заробив грошей, другий прогуляв. От і повертаються додому. Ледацюга напав на роботящого, відібрав гроші і прирізав його. Ба котиться перекотиполе. Умираючий побачив його та й просить: “Перекотиполе, посвідчися моїм рідним, що мене убив кум”. Вбивця голосно тільки зареготався.
З врем’ям кум розбагатів. От минає скількісь там літ, і він із жінкою йдуть з гостей полем. Аж глядь – котиться перекотиполе. Кум тільки посміхнувся якось дивно. Але той сміх був підозрілим для жінки. Довго вона до нього дошпіртувалася, доки не признався. А то якось днями
218
вони полаялися. Чоловік побив її. і вона давай згарячу кричати: “Рятуйте, люди! Він кума зарізав! До мене добирається! Ряту-уйте-е!”
Люди почули, заявили в міліцію і його посадовили...
Ну годі, давайте вже спатки.
Бабка Ганна розвернулася до Люди спиною, і та ж миттю зреагувала:
– До мене передою!
– До мене, бабко, бо нічого не чуть!
Витримує всі наші тортури. її отерпла спина набирається терпіння ще на одну казку: про того “бісової шкури Івана Бзделика”:
– Був собі такий Іван-крадун. Одного разу вловили його люди та й хотіли покарать: прив’язать до шиї каменюку і втопить. От везуть його в мішку на тачці двоє. Одному стало жалько його. Зайшли до корчми випити та якийсь лад думкам дать, а того лишили надворі.
Сидить Іван Бзделик та й кричить:
Я не вмію ні читать,
Ні писать!
Мене хочуть королем Наставлять!
Ба жид плентається.
– Бабко, а хто такий жид? – питаю.
– Та це така, моя дитино, людина, тільки страшенно хитра і скупу– ща. Так от. Почув жид ті слова Іванові та каже мерщій: “Вилазь!” Розв’язав гичку на мішку, випустив Бзделика, а сам присябрився там і сидить. А хлопці випили добряче, забули про свої жалі, повезли його до ставу та й шубовснули. Як він не кричав, та все дарма. Отакечки було, дітки. Ох–хо-о!
Бабка знову позіхає. – f
– А розкажіть...
– Кажу, кажу, зарізав дід козу, усім-усім плече, а дівчатам – що з– під хвостика тече.
Обурюємося вдавано, але щадимо бабку Ганну, бо вже і в самих макітряться від сну голови та роти деруться від позіхачки.
219
За мить і бабка, і “Лізик” мирно сопуть. А я ж іще видивлюю очима з хатньої теміні у білих лахах русалку, накочую з колючих зірочок-миколайчиків перекотиполе – і гайда шукати Івана Бзделика, аби пересвідчитись, чи й досі він краде і чи заслужено втопили того жида, і чи про перекотиполе не додумала бабка, бо ж і її рідного брата Федя так само вбили на заробітках в Лозоватці сільські мужики, забравши борошно, хліб та гроші. А в село переказали, що вбив хтось на лісовирубці.
Сучасний читач подивується, можливо, з таких оповідок та сороміцьких примовок і приказок, з моїх уподобань, які й далі зустрічатимуться тут. Але я не хочу пересіювати на решето те, що колись і нині засівало мене на моїй самгородській землі. Кажуть, без бур’яну і врожай – не врожай. І якщо у когось паморочиться голова від французьких духів, то я, не посмійтесь, страшенно люблю, коли в березні свіжо пахнуть двори напратими вишитими рушниками, а порожні хати озиваються високою луною від побілених глиною стін та змазаних коров’ячим кізяком долів; коли вишневі садки пахнуть глеєм і парує після зими розгребений скаженим курячим кудахтаниям гній; коли приходить з ферми натомлена мати, стає до плити, а від неї не перестає ніколи пахнути солома, кислий жом чи силос, а далі, з весною, терпка зелена люцерна чи берегове сіно, парена дерть чи парне молоко...
Все, що в городі, в полі, в лісі “проізростає”, як у того О. Довженка в “Зачарованій Десні” – все “проізростає” в мені. Іноді, здається, що я вже й сама земля. Бо разом з нею з ранньої весни до пізньої осені – кільчуся, спинаюся, буяю, цвіту, колошуся, дозріваю... Люблю! Ой же ж люблю!
Було вийдуть бабка або мати у беріг до Шостачки ряднини прати, а ми кумела з гори та на гору. Город у”діда й бабки крутий, наче водоспад, що ховається своїм невтримним потоком кипучої зелені у густих левадах, загачених від Шостачки сивими вербами. Не встигнеш ступнуть у бік озимини чи левади, так уже й галасують: дід згори, від дривитні, а бабка – знизу.
– Куди ж ти, разпроклятуща в тобі душе, топчеш? Хіба в тебе розуму немає? Ти ж старша?
Швендяємо ото з раночку й до вечора. Березневе сонечко вилушпилося із зимової шкалярущі, а ми – з хати.
220
Там, у садку, терпко пахнуть надклюнуті зеленню кущі смородини, вилискують липучі бруньочки вишень; земля засіюється зеленою росичкою споришу, лапатиться тугенькими ворсистими лопухами, лататиться круглястими калачиками. А он на складу з дідовим Терешковим городом – розшита цупким дерном могилка. Зелені леза півників прорізали барвінок. Там – бабчині дівчатка-близнята. І на кладовищі за Вогненком ще одна дівчинка похована – Ліда. Померла, коли був їй один рочок. Моя мати й досі попрікає бабку Ганну, що назвали її в честь мертвої– від того й по долі така нещасна. А воно хтозна від чого. Линяла мати й на те, що коли женилися з батьком, то котрась із жінок остригла на їхньому короваї околот ножницями перед роздачею. А моя двоюрідня баба Сашина тоді аж руками сплеснула: “Що ж ти наробила? Ти ж їм щастя обрізала!” А, може, й хата така трапилась. Та то вже мати сама напрягла: тільки цю, в центрі села, у Івана Лейчика. Скільки не відмовляли родичі: не годиться, бо там вішальниця була. Ні ж. Не послухалася.
Але щось таки та є, коли отак весь рід наш Чуйченківський переметре– жило (це вже окрема розмова – болюча). Суджене, кажуть, як скажене.
... У Євенків – баби з дідом – ми практично вибилися в пір’я. Од– носили вони нас і одвозили, доки мати оклигала од болячок (застудила голову, робили операцію). Ходили ми від них і в дитячий садок там, на Сокурівці, в звичайну хату діда Семена. Це було навскіс через дорогу. Недалечко. Однак на бабчині сорок п’ять кілограмів таки важкувато було в одну із злив переносить через глибокі болотяні колії шляху своїх “ку– цюпаночок”. Та ще й у кропив’яному мішку!
Як узяла, пригадую, мене першу, то “Лізик” галасував на всю Соку– рівку, мало серце в бабки не вискочило, доки по неї не вернулася.
Ох, оте “першою”!
...Мати в садку в казані варить варення. Кому першому давати лизать копистку? Звичайно ж, Лізикові! Байдуже, що чоловік буде лисий! Не упустить свого – ні–ні!
...Ріжуть свиню. Ділять вуха і хвости на двох. Обов’язково ж приміряє, щоби в неї не менший шматочок та частина хвоста – таки тонша.
Приніс колись батько із саду два невеличкі деревця-горішки. Заохотив нас до роботи: посадіть кожна своє. Повикопував нам за повіт-
221
кою од сільської лікарні ямки, позаправляв їх глиною та кізяками. Ой любив же цю справу! Поділив: старшій – вищеньке, молодшій – нижче. Куди там! Не чіпай, Сидоре, матері! Як розходиться – одведи, заступи й сохрани!
– Ага, мені менше! Я після неї всі недоноски доношую, то мені ще й менше! А–а–а!
Галасує. Батько узявся втихомирювать:
– Дурненька, ти своє посадиш, будеш поливати частенько, воно розростатиметься та й відштовхне Валине вбік. Та вгору потягнеться. Не плач.
Сьорбає заспокоєно носом. Садимо. А тоді наввипередки щодня – з водою. Лізик ще й цеглинками од мого горіха одгородилася, щоб коріння деревце не пустило в мій бік...
Отак і ростуть вони донині – розложисті, аж до неба. Знаємо тільки, де чий. А час їх порівняв...
Покупила якось мати нам шубки: мені – чорну, сестрі – коричневу з білим комірцем. Напала мене причина, вхопила я ту, що була під рукою, та й побігла надвір. То вона ж таку вершу розкрила, так уже після моїх походеньок обдивлялася, чи я ж її нікуди не втовкмачила, що від сміху вся сім’я животи рвала.
“Ох, діти, діти, де вас подіти?” – любила казати бабка. А ми ж таки нічим не були кращими від інших! Робили шкоду! Вилазили на найвищі гілки старої шовковиці, що росте в батьківському дворі в городі, розкушували чорні ягідки і жбурляли ними одна по одній, куди влучить. Хімічні носі, лоби, вуха, щоки, а, найгірше, платтячка, яких бідна мати не могла ніколи допратися. Виламували молоді качанчики з кукурудзи на ляльки, вибирали зелені гарбузці на*“коровок”, зносили з городу під шовковицю стиглі помідори, різали їх ножиками – робили “операцію” – присолювали сіллю (не тільки помідори, а й ноги, пообдирані сухим картоплинням, бралися червоними попругами), а тоді без пам’яти наїдалися ними до завареного матір’ю звіробою.
А ще пробували за повіткою курити батькову “Пріму”, ну і ніколи не переставали придумувати одна на одну всякі поетичні дурнички. В мене це, очевидно, виходило краще, бо ж сестрі доводилося–таки потіти над
222
цим заняттям. Одного разу на моє “Людмила–горила” вона півдня висиділа в малині, доки не осяяло її відкриття – “Валюшка–лягушка”! А ще півдня мучилась, осідлавши тин: виглядала мене з пасовища, щоб належно віддячити.
Прошу вибачити мене, читачу, що, можливо, відхожу від одних думок до зовсім інших, але ж спогади – як весняний розлив струмочків, – то розкущуються спраглими рівчачками, то зростаються в одну тугу течію! В основу. Я знову повертаюся до неї...
Часто заходжуся болем, коли бачу сільську стару людину з чорними тремтячими пучками, що перебирають у носовичку плакані копійки. За ними – вічне недосипання, вічне недоїдання, вічна робота, вічні надії на вічні обіцянки “згори”. І вічній біль.
І вічна любов до землі.
Мій дід Федь, материн батько, по–вуличному Шпак – від прадіда Кирила Семеновича Євенка, хлібороба, сільського дяка. Шпаком прадіда назвали за його швидку ходу. Ранній, як пташка, худенький – дивись вдосвіта вже й біжить, кажуть, заклавши руки за спину. А роботящий! А співучий! В церковному хорі, будучи регентом, хіба так виспівував! А дзвонар?! “Іди–сюди, іди–сюди”, – вимайстровує тими дзвонами так, казав дід Федь, аж серце заходиться з радости чи з жалю. А як підносять до Вогненка покійника – то й ще швидше закликає.
І куркулем був. Так признали “конизами”, як казала бабка. “Проводіл”, бачте, “контрреволюціонную деятельность на подрив совєцькой власті”. Ще від старого часу і по тридцять сьомий боровся за поновлення церкви в нашому Самгородку. За це неодноразово діда “розкулачували”...
...Була п’ятниця передвеликодня. Саме незадовго перед тим у хаті з’явилася невісточка, пухла од голоду. Син Федь привів. Наварили їсти з чого було. Справили собі сяке–таке весілля. Дід Кирило повернувся з Куцівки (цілував там плащаницю) – а в дворі голосіння Степанидине та невісточчине (себто моєї бабки).
– Ой рятуйте, хто ж у Бога вірує! Та що ж ви робите катової віри песиголовці! Та як ми будемо житоньки–и!
Прабаба Степанида збирає в пучечки потрухлу солому з порозшиваних двором куликів і втирає нею рясний плач.
223
Троє комнезамівців (а з ними й діда Кирила племінник Михайло, що стане пізніше свідком у “дєлє”) регочуться на розкритій хаті. А котрийсь ще взяв і матню розстебнув: окропив згори і так окроплений сльозами двір. Заіржав, наче кінь, зірваний з припону. А тоді поламали клуню, на– вершили віз із запряженими дідовими волами всяким ганчір’ям, що з хати, прив’язали до воза корову – от і все куркульське добро. Та й гей з двору!
Дід же Кирило споглянув те все та й сказав спокійно до дружини:
– Люди роботу зробили. Пошабашили. Давай, Степанидо, обідать.
Вже з воріт вкотився в розхристаний двір чорний глум реготу і розбився одчайдушним жіночим завиванням...
Пізніше, розказувала тітка Степанида, старша сестра моєї матері, прабаба впізнала на одній із дружин активістів свою тарантову хустку та спідницю, а сусіди бачили, що в прадідові діжки борщ клали.
Але ж-треба жити. Отож, змели лежанку віником, поставили миску холодцю та свячену паску – та й розговілися в розваленій хаті. А вже опісля свят наносив дід Кирило з сином Федьом з лісу дубців, став плести стіни, баба Степанида носила воду з берега, а Ганна за чотири кілометри з Макіївки ■–■ в’язки з соломою. Робили вальки, мостили хату, наче ластівки гніздо.
Дід Федь уже просив змиритися батька – вступити до колгоспу, але той затявся на своєму: “Ми працюємо за кілограми, а совєти забирають все до нитки. Швидше старця торбою нагодуєш, як цю владу хлібозаготівлею”. Та й виспівує собі, щось майструючи:
Сидить Сталін на столі,
Ленін – у болоті.
А що буде куркулям, те буде й голоті.
Чи ж такої:
Подивися Сталін сам, як танцює комнезам: срака гола, спина гостра – так і видно, що з колгоспу.
224
Гуморний був прадід. В нього, кажуть, і дід мій удався. А в тридцять сьомому Кирила з кількома односельчанами “взяли” після організованих ним зборів по відкриттю тієї ж таки церкви і на десяток літ на Урал різати ліс направили. А там, на місці, ще “розщедрилися” на шість, бо ж вдарив начальника кухні за те, що той запропонував йому на роздачі красти хліб. “То ти ще й на цих тюремщиках нажитися хочеш? Ні, лучче своє латане, ніж чуже хватане!” І якби не якась добра жінка, що постійно підтримувала його молоком усі ті роки, то навряд чи й вижив би.
І скільки ж то послано життям земним на цю людину, щоб ще після важкого заслання за три роки встигнути побудувати дві хати – синові Федьові й собі (там живе нині моя тітка Марія Борщиха, дідова Кирилова онука)! Виглядіти не одного онука з тими піснями і казками справдешніми своїми, які співала й співає мені, моїм молодшим братам-сестрам, а тепер уже й дітям мати моя, вичукикуючи по–дідовому на руках їх:
Ой, спасибі Малінкову, що дав держать козу й корову.
А Сталіну легко лежать, що не дав і кози держать.
Та не лежиться йому, мабуть, там. І досі, видно, кістки здригаються від цих мученицьких пісень. Бо скільки ж радянська тиранія забрала безневинних життів і доль, покреслила любовей і надій, родинних щасть. Покалічила! Доки сама й не скалічила на вік-віковщину. А прадід же казав про той весь глум: “Буде зелено, та не буде весело; будуть люди зірки з неба знімать, але будуть нездорові, а жінки народжуватимуть тримісячних дітей...”
Отак і прадід нажився, як чого доброго з’їв. І помер від роботи: ніс липового сволока в добрий обхват довжиною метрів у шість з Мартинцевого. І скільки ж ніс, скільки за ним два лісники трималися на відстані. А як сів перепочити коло крайньої хати на хуторі, то вони під’їхали, мовчки злізли з коней, мовчки поважили за два кінці цурку та тільки й сказали: “Оце, діду, як носив, так і носитимеш”. І не стало прадіда за півроку. Надірвався. Та й гей туди, куди посилав своє Боже слово по
225
Самгородській, Ташлицькій, Макіївській та Лебединській церквах із свого псалтиря та душі.
Царства ж вам небесного, дорогий мій прадіде! Не загоїлися ваші муки цупкими дернами забуття, а й досі стугонять у мені гнівом болючим за наш зранений рід. Раю вам вічного!
А от від прабаби Степаниди залишилося у мене всього два дивні спогади. Один – це її довга чорна спідниця, в якій я постійно заплутувалась, поки баба злізе з печі на лежанку, а з лежанки – додолу. І чому б ви думали? Бо страшенно хотілося побачити, яке ж там “воно” в неї! Вибачте на слові. А другий... В обличчя її не пам’ятаю зовсім, зате, як зараз, стоїть мені перед очима картина: дід Федь б’є її. “Як же так? – не раз запитувала в матері. – Син свою матір бив?” Але мати посміхалася і розказувала: не було такого, просто баба була вже страшенно старою і немічною, злазила з лежанки через дідові ноги – та й переломила одну йому. Дід тоді дуже її лаяв. А мене, каже мати, прабаба таки трохи гляділа. До пори до часу. Доки мати не почула, як вона мене проклинала малу, бо ж руки її вже не держали “пухтелика”. Смішно і безобідно. Бо то ж – не навмисно. Дай, боже, щоб їхнього терпіння, яке вони мали, нам хоч на половину стачило. Ми–таки утлі.
Тепер уже підійшли ми і до дідика Федя, смерть якого була тою межею, за якою лишилося стояти дитинство, виглядаючи моїх споминів, як добрих гостей. Але все по порядку.
Отож, дідик Федь та дід Зінко (його я не знаю, але пам’ятаю, що держав бабу Параню, яка жила через дорогу навскіс від материної хати) були синами мого славнозвісного діда Кирила. У всьому йому допомагали вдома і коло землі, бо ж мали її кілька десятин. Дід Федь, як я вже згадувала, вдався і співом, і ухваткою до роботи в свого батька. Зранку і до ночі в полі (а, казали, куркулі!). А вже за моєї пам’яті будні виклепував косою, свята – лямпачкою коло хати: гамселив мух, висвячуючи кожну: “А щоб ти здохла! Утікла, курвище? Ось я тебе, як жабу, розджвакаю!” І цілиться без угаву. І не набридає йому.
Дідик був добрим. Лаявся нечасто, тільки з бабкою Ганною. Чи, може, то я забула. Та коли ми вже з сестрою перейшли від них додому, на постій, вони щораночку, як двоє голуб’ят, приходили на наш Хрещатик
226
провідати наймолодшу свою дочку, себто мою матір. А ми ж (нас уже було трійко – з братом Петькою), щоб ви тільки бачили, угледівши їх за вікном, одпихали один одного, щоб цілувати:
– Я перша дідика Федика і бабку Ганку поцілую!
– Ні, я! Одійди! – войовниче відштовхує Лізик.
– Я-я пенсий! – десь уже позаду хвостається найменшенький. І скільки пам’ятаю, заходили вони до хати з такими словами:
– Мої ж манісінькі куцюпанчики (чи курдуплики!).
Та вистрибуємо на шию, та вицмокуємо – такі ж вони нам рідні.
Цей добрий спомин завжди в мене викликає щире розчулення і думку: яке ж то щастя треба мати, щоб тебе отак любили онуки?! Ото, може, воно й було в них єдине. Але ж кріпилися! жили!
Дідик був жартівником. Кажуть, жодне весілля без нього не обходилося, жодна оказія – витанцьовує, виспівує, хати на “батьківському” маже, вивід мокрим рядном зав’язує, “борону” молодим без штанів наділяє навкарачки. Словом, як бабка казала, скрізь “ верх і заткало”. Яйце на волосині пік! На отих піснях сороміцьких весільних нас повичукикував. А нам що? Чуємо, що пісня, а не завжди розуміємо, про що.
Ухватить, пам’ятаю, Людку-пухтелика, та й давай приспівувать:
Молотила околот.
Хотів мене приколоть, а я йому не далася – на всю клуню простяглася!
або ж:
Апчхи, дубина, на базарі була:
Бачила Микиту, а він мене туди-сюди – порвав мені свиту! чи:
тринди-тринди триндички, однакові спіднички,
227
однакові спіднички, що в матері, що в дочки!
А як засуне котре пальця в носа, то так в стережись дідової:
Ой хто ж то іде у синій куфайці.
З носа кози видира, облизує пальці!
– Та хай ти тямишся! Співало б уже щось людське!
– Людське? Зараз уперіщимо! Ге, синок?
Хватає на руки дворічного Петю, садить голим жопеням на свою широку долоню, другою охоплює груденята, і:
Ой, чуки, чуки, чуки, а дівчата суки, суки, а хлопці собаки, полізли по раки, раків наловили, дівчат наманили.
Ой чук!
Ото таке “людське” в нього було.
І на всі ж тобі дитячі випадки. І для дівчаток, і для хлопчиків. Скільки ж тих забавлянок знав. А примовок!
І “баран-баран дуць” і “потягусі-поростусі”, і “куй, куй, чобіток”, і “зай-зай вилізай”, і “Ой Семене, Семене”, і “Ой заграйте мені”, і “Топиться у городі баня”, і “чики-чики на музики”, і “налетіли гулі”, і “на печі скраєчку дід посіяв гречку”, і “гикавко-гикавко” і... і... і...
А коли котресь із нас заходилось плачем, то й дід підпрягався:
– Де твій ба-а-атько?
– На Дону-у.
– А твій де?
228
– Потонув.
– Ну–у, плакать. Ну–у–у!
А ми – ще гірше. А бабка на витрішки дідові дає:
– Чого ти вшняпився до дітей? Ні щоб по-людському!
Та й починає забогараджувати нас сама –як не гарячими пиріжками з капустою, то з вишнями, то з гарбузом. Та великими ж такими, що й голів наших не видно з-за них. Словом, зїж три – і носа втри.
– Гамайте, мої манісінькі, гамайте! – приказує, а сама з дідом туляться десь ізбоку та так умиротворено споглядають те дитяче наминання. А дід – своєї: “А що, губа губу торкне, та й далі попхне?” “І чого, – думала я, – так страшенно радіють батьки і діди з бабами, коли діти добре їдять та повненькі? чи “як качанчик”, чи “бутузичок”, чи “тремкеньке, як курдупличок”, – така в них балачка. Як діти наїжені – то їм наче вся робота пороблена! А візьміть дорослих. Іде селом гарна, до центнеру, жінка, то старі і плямкають: “Красавиця! Пишоха! Кров з молоком!”, “байдуже жіночка”, а на худу – нещасне й “худе, як глист”, “Богом обіжене” чи “нивірне”, “миршаве” і т.д. Отож сільська людина любить, щоб все було гарним, дорідним – і в хаті, і на городі, і на людині...
Так-от, до дідика ще трохи повернемось. Сторожував він якось на фермі біля корів. Та й утнув таку штуку. У сусідній корпус прийшов на ніч якийсь там сторож, що вихвалявся повсякчас: “Я ніколи не сплю на сторожуванні”. От дідик підстеріг, коли той захропів, узяв зчистка від щойно розтеленої корови та й упхнув тому в підштаники. А тоді вимкнув світло, та й давай стукати шкрябком по чану з водою.
– Бандіти-и! – кинувся той. – Стоять!
Та не тут-то було! Відчув руками щось тепле на животі. Потягнув – кишки!
– Умираю! – репетує. – кишки лізуть!
Дід Федь не втримався, та як зарегоче. Звісно, той впізнав його.
А то ще приключку розказували.
Пішла мода носить труси. Пошила бабка Ганна і дідові одні. Убрався. Підштаники зверху, як правило. І – на колгосп. Та зуспило його горе – швидка настя загнала в кукурудзу. Підштаники зняв, за звичкою, а за
229
те “нивимодне”, будь воно неладне, забув! Так він їх там і закинув спересердя. А на бабине “де труси” відмахнувся:
– Хай вони тобі сказяться!
Отаким був мій дідик. І робив добряче, і співав добряче, і жив межи людей по-людському.
А останні свої роки дзвонив по душі. Дзвонар із дзвонаря. Більше двадцятка літ минуло, як дідика немає, більше сорока – як прадіда, а ніхто, все ж, краще не дзвонив від них.
Як тільки сонце забилиндить із-за Педьків, так і починають самгородяни перепитувать: “По кому ж то вже видзвонює Федь Шпак?”
Скільки тих сполохів пережила на кладовищі старезна груша-дичка із залізничною рейкою, що навічно вросла в її поморщене тіло! Як дідика не стало, взявся дід Вогненко дзвонить, той, що напроти кладовища. Звідти й пішло в людей: “У вишеньки, за Вогненка”, а не “за Гадюку”, як було раніше. Бо той був поліцаєм і жив одноосібно на краю села, відгороджений від людей кладовищем. Люди ж таки схильні пам’ятати добре.
А от бабчин рід Головченків був багатодітним. Прадід мій Фанасій з бабою Антониною мали семеро дітей: Сашину, Василину, Ганну, Федя, Михайла, Івана та Дмитра. Випили й вони за свій вік. Дід Фанасій та син Михайло померли в голодовку 33-го. Баба ж Антонина, аби порятувати інших дітей, зв’язалася з мірошником та й вийшла за нього заміж. Разом прижили найменшу, Марію. Федя, як згадувалося вище, вбили на заробітках свої ж, а Василину викликали до сільської ради, дуже побили, що з німцями на Германію не захотіла. Похарчала кров’ю, бідна, на соломі вдома та й теж відійшла.
Свято бережу більш як сторічної давності псалтиря прадіда Фанасія, з яким він ходив по людях читать. Бабка Ганна мені його заповіла. Побиті шашіллю та часом обкладинки списані датами народження і смерті, цифрами вилучених штрафів. І лист прадіда Фанасія своєму братові кумові Митрофану Головченку, де згадуються всі імена вищеназваних дітей...
Моя глибока і вічна історіє, родом з революцій і бунтів, воєн і тюрем, нестатків і голодовок, смертей і народжень! Спинається і святіє мій дух, коли торкаюся глибин твоїх мудрих, скроплених єлеєм віри у превище, – волю духа! Ступаю в нове тисячоліття, оглядаючись на тебе, на твою
230
мученицьку долю, запам’ятовую, щоб ще раз і ще повертатися до твого безкінечного начала; пружніти, тужавіти, вземлюватись і невтримнішати до вимріяного тобою неба.
Може, хто закине з читачів, що надто детально пишу про свій рід. Але таким чином я досліджую себе. Осягаю...
Так-от, з роду Головченків мені добре запам’яталася баба Сашина, рідна сестра бабки Ганни. Сільська рятівниця–шептуха: знімала порчу і пристріти, виливала переляк і вишіптувала бешиху...
Ото було в дитинстві перелякаюся півня чи собаки – викачає яйцем, виллє на воду в стакан – і от тобі й вся причина моїх підмочених ночей. Дивлюся і дивуюся: той же тобі клятий півень, що стрибнув мені на спину у дворі тітки Степаниди, бо ж у червонястій хусточці була.
Попервах боялася: аякже, баба з ніг до голови тебе ножем хрестить, а, раптом, візьме, чого доброго, та й заріже. Легше було переживати подібне, коли старенька примушувала тричі пролазить через жлукто, або їздити верхи на кочерзі з примовкою:
Коцюбко-голубко, я всцикаюсь.
Прости мене, я покаюсь.
А тоді в глухому кутку міряла мене ниткою з непочатої котушки і закручувала її в ту дірочку, де була помітка росту.
Пізніше я вже сама ходила до неї. Бабині Сашинині молитви елегійно розкрилювали мою душу, лоскотали її, і я, захоплена, спостерігала збоку, коло припічка, оте її таємне дійство.
...На столі поскрипує воскова свічка. Баба, схилена над чиєюсь дитиною, звела заплющені очі в куток і беззубим ротом шульпотить:
Бешихо, бешишниця, навіяна, наслана, надумана, нагадана, іди собі на очерета,
231
на болота;
тут тобі не стояти,
жовтої кості не ламати
нарожденної (такої–то) не турбувати...
І отак дев’ять разів. Я мало не засинаю на стільці. Та нарешті баба зачитує “Отче наш”, далі навхрест орудує ножем, спльовує вбік, наструговує в кухлик потроху свяченої паски, стружок з рогача, натовкує шкалярупи з яйця, пучку борошенця та з печі жару вигортає приказуючи: “Не раз, не два, не три...” і так до дев’яти. Баба чарує над кухлем, дотуляючись до його країв навхрест бородою, дає випити дитині, а тоді якось дивно здмухує.
Помагала баба і од мертвої кістки; знала, що робити, щоб горобці пшениці не пили. Треба було опівночі жінці голою обійти тричі кругом ниви з такими словами:
Коли встане мертвий з гробу, буде промовлять, тоді будуть у мене горобці пшеницю клювать.
Мертвий з гробу не вставатиме, горобці пшениці не клюватимуть.
Від цієї промовки мене щоразу морозило, коли надворі бралося сутеніти. А взагалі я з незапам’ятства боялася і боюсь темноти і мерців. Та коли в своєму житті довелось мені неводного рідного спровадити за село, я завжди старалася бути подовше біля них, аби підстерегти котру з відьом, щоб не встигла з ніг мертвого вкрасти шнурка на якісь лихі примітки. Добре, якщо чоловікові, аби не бився, щоб вночі зв’язати руки, а коли комусь на клопіт? Це теж від баби Сашини я взяла втямки.
Не знаю, чи ходила котра з жінок голою опівночі, а от моя мати і досі, як посадить у понеділок гарбузи (саме в цей день народився Ісус), то обов’язково качається по ниві та приказує по-бабиному:
232
Гарбузи, гарбузи, ростіть, як у мене с...ка, а будьте солодкі, як у мого чоловіка к...ка.
Слів з пісні не викинеш. А як, чого доброго, не зрозумієте. Хоча це
не за нас придумано. Та й вросло якось у тебе разом з почуваннями наших пращурів. Окультурюймося краше духовно, а не на красивих вишуканих словах!
Помирала баба Сашина важко. Мабуть тому, що не встигла передати свого ремесла єдиній дочці Явдосі, з якою вік звікувала. А може, та не захотіла? Отак потроху втрачаємося, розтрачуємося, губимося. А посеред мене і досі стоять її “Отче наш, іже єсі на небесі...”
* * *
...Стара пісня моїх дідів–прадідів, а болить по-новому:
Ой не хмариться, не годиниться.
Рубай дерево,
куди хвилиться,
ой, оддай мене, мати,
куди прийдеться:
чи за старого,
чи за малого,
за козаченька разудалого,
а козаченько – горко п’яниця,
ой чогось він мені
не наравиться.
Оддали мою матір наймолодшу з усіх чотирьох (після Мари, Степаниди, Івана), за кого схотіла – за “козаченька разудалого”. Щоправда з
233
бідної багатодітної сімї Чуйченків. Одинадцять душ важко було прогодувати моєму дідові Федьові, славному трудязі-хліборобові, який весь вік проробив у колгоспі на комбайні. Сорочка не висихала ніколи на ньому. Прапори за першість не відцвітали коло бункера. Баба ж Василина, Васька, як її всі називали, якось уже там берегла домашнє вогнище. Ото тільки замолоду і попрацювала в пекарні у сердюківській економи. Далі – діти за дітьми. Злидні, хоч вий. А ще голодовка помогла – забрала декількох. В’язки – з лісу, колоски – з поля. Єдина корова Нюрка рятувала.
– Мамо, їсти хочемо, – плачуть діти, збившись коло неї саранчею.
– Зараз, дітки, наваримо й наїмося, – спокійно відповідає баба.
То вони ото ждуть–пождуть того “зараз”, а тоді одне по одному до
корови з кухликом: надоїть кожен собі, нап’ється – та й замовкне на якийсь час. Мати моя не раз згадувала, що пожаліла батька та вийшла за нього заміж через ті їхні старці. Бо прийде, бува, гулять до неї (а був уже після армії), а в нього в животі “гур-гур–р” те молоко. Голодний.
Плохувата придалася баба, неповоротка. Але дуже гарна, пишна жінка. Весь її домашній заробіток – ікони, вінки, віночки, букетики – на похорони та весілля. Вся хата в квітках – і вона посеред них, як квітка. Істинна Цівчиха – з Макіївського роду Новохатьків. Кажуть, дід її робив цівки з бузини, від того й прізвисько. А батько Степан теж, як і прадід, Кирило, куркулем був. Бо дер крупу людям своїм драчем. І досі в Макіївському млині, кажуть, є він. Прадід же за три місяці в Сибіру пропав. Дочки ж старші після його репресії– Васька, Манька й Настя – розбіглися хто куди: баба Васька – на Кавказ (там набула од куті до Різдва, бо ж над дівчатами українськими чеченці надорюгалися), Настя втекла до Києва у найми до жидів, Манька теж десь наймитувала. Залишили меншеньких – Дуню та Костика – три і п’ять років. Попухли бідненькі з голоду у прабаби Марфи Цівчихи на руках. Розказують, не обділив її Господь тілом: сто сорок кілограмів важила. То ото ж щоб схуднути – курила табак. Хтось із лікарів приписав. Спробувала, увійшло в звичку, то й стояла частенько коло воріт, випрошуючи в чоловіків того курива, або ж спідтиха внуків посилала з крашанками до лавки. “Цівчиха, що курить”, – таке заробила баба собі ймення. Я ж, не знаючи в чому суть
234
тої бабиної вади, дошпіртувалася в батька свого Михайла, чи ж не була вона з циганів, бо чогось то мене тягло і донині тягне десь в дорогу, до подорожі – до волі?
Отож, зійшовшись докупки, оселились мої батьки В “ЧИСТІЙ” ПОЛОВИНІ Шпаків з чотирма вікнами, довгими тесовими лавами та розписаним ліжком. І скринею. Ой, та скриня! Нічого таємничішого я не пригадую в бабчиній хаті! Одчинять було її, а я, наче ґава, роззявлю рота та й видивляюся, що там сховано: рушнички та хусточки на смерть, якісь документи, дідові медалі, щось із одежі, карточки, псалтир, молитовнички, свічечки... І пахне звідти і нафталіном, і воском, і ще чимось таким незбагненно-одухотвореним, як і самий отой віджилий світ, як старовинний скарб. В тій скрині виняньчили і мою матір. Бо така, кажуть, була криклива, що тільки й могли забогарадити її, посадивши туди.
Як годиться, за християнським звичаєм, поверталися від церкви додому з іконами (це був 63-й рік). А наступного вже дня в сільській раді розпрощався батько зі своїм партквитком і мало з роботи завклуба не зняли.
На перших порах жили байдуже. Там же, на Сокурівці, і я найшлася. До речі, назва цього кутка – найдавніша в нашому селі. Пішла вона від прізвища одного ташлицького чоловіка Сокура, який століттів зо три тому оселився на цьому місці, сам собі обгородився – від того й село дістало таке романтичне ймення Самгородок.
Як первісток, хочу думати: народилася я з любові. Це було в середу перед північчю 9 вересня 1964 року. “Через те, – каже мати, – – ти така й спокійна придалася, бо вилупилась, коли всі спали”. А батько ж як гордився мною, що трапилося це на День танкіста (а він у армії’ був танкістом).
З усіх трьох я була незавидною. Вилюдніла пізніше вже трохи. Та батьки мене любили. Було, каже мати, поки донесе до дит’ясел, то сотню разів перецілує, бозна скільки дідівських пісень переспіває, віршиків перекаже. Тому–то я півторарічною вже добре орудувала словом. А пізніше воно вкущилося в мені, зрощене почуттям любові до всього Богом благословенного.
Та всім відомі одвічні розбіжності в поглядах між батьками і дітьми
235
змусили молодих просити свого кутка, бо “двом ведмедям в одній барлозі – не жить”, як казав мій батько.
Джуси (це вже по-вуличному мій Чуйченківський рід; так прадід Варфоломей казав на бруса для гостріння коси) відмовили в допомозі – не було з чого. Дід Федь Шпак, продавши корову та позішкрібавши всі запаси, які міг, купив молодим хату аж на Франції – куток у нас такий. Хоча я й прожила там рік, однак нічого “французького” ні у вигляді, ні в манерах не з’явилося.
...Хата була старезною, от–от розвалиться. Аж у центрі села продавалася та, що після вішальниці (про це вже згадувалось). Наполягли на ній, наче на своїй долі.
Тепер час від часу мати жаліє: і рад би в рай, та гріхи не пускають, себто, і купити б другу, та вже несила: звикла.
На місці нашої хати колись була економія панська. Правила нею стара пані, дружина кам’янського секретаря Надія Алібрандт! Жила вона в добротному дерев’яному з двох поверхів будинку, оточеному величезним фруктовим садом. Панська господа була охоплена високим муром, який проходив через наш нинішній палісадник. Отож батьки добряче набралися потрюхи, доки протягом декількох місяців вирятовували з лабет цупкої дерези ту змучену овдовілу землю.
Розповіді старих людей про ті давні часи мені завжди чомусь пахли церквою – свічками, єлеєм, кадилами... Словом, чимось глибоким, недосяжним. Те відчуття жило в мені, допоки й жила напроти нас через дорогу самотня вдова баба Варка – висока, огрядна, з добрим басом “Варга”, або ж “Лашиха”. Це ж від її самотньої хати, оброслої замість тину буйною височенною дерезою в два зрости чоловічі, спадав у луки (колишню місцину Алібрантшиного саду) широкий, вихолощений від глини, піску та каміння зруділий город, підтиканий знизу пишною зеленню осоки.
Баба Варка розказувала (а, може й придумала, аби корови не лізли до неї в город), що саме коло нього колись зассало трясовиною панську бричку з кіньми. А трохи збоку від городу бабиного вздовж лук одна за одною шуміли очеретами високо нагорнені кургани. На кожному з них стояли гарні альтанки, куди пані вивищувалася вечорами, аби по–
236
слухати солов’я чи перехлюп утлої річечки, що височувалася з протилежного краю греблі попід брукованою дорогою. Там, на луках, часто негодою товклися й ми зі своєю худобою. Я частенько забиралася на ті могили і, пам’ятаю, заховавшись, з-за риштовання тужавого очерету, час від часу наглядаючи за коровою, безугавно думала про щось високе, нездійсненне.
По дерезі Варжиній гарцювали ми частенько, граючись у жмурки чи “у війну”, збирали порожніх смугастих равликів. І навіщось дражнили бабу Варку. Може, тому, що недолюблювали? Було натовчуться за день батьки, відпочити б, а тут зі смерком і баба суне, шкорбає кирзяками “на телевізор”.
Ми й жили з нею мирно, і помагали одне одному, проте її дополуночне митарство нервувало. Батьки трохи побуркували на стару, проте вона ніколи не ображалася і, посміхаючись на один дорідний зуб посеред усього рота, правила своєї:
– Ану, блядь його мать, давайте бабі мандєрки.
Тут уже материн приклад гостинності і є продовженням формування мене.
– На яку ж халєру я її собі виварюватиму?!
Мати пригощала бабу, чим було, а та смачно уплямкуючи картоплю та захрумкуючи великою цибулиною з вишкваркою, так само смачно розповідала казкові, як на мене, історії про стару Алібрандтшу та її сина Ладимира (себто Володимира). В жодній з переказаних казок бабкою та дідом я й разу не зустрічала таких добряків-панів, як їх нам вихваляла баба Варка, бо її мати в них пекла хліб.
Мені й досі перед очима стоять вималювані нею картини: і повні ятері риби у панському ставку та мішки з бурячним зерном, і крилатий водяний млин на Шостачці, і босоногі обідрані діти обідають галушками посеред двору в Алібрандтші, бо ж батьки їхні з досвітку до смерку на панщині, і те, як вони підглядають попід муром, чи ж паненята так само, як вони, ходять “надвір”, і як пані через вікно тікає з села, “бо чомусь їй вікна стали дверями”, й те, як вона молиться навколішки перед своєю палаючою “якономією”, і те, як її по дорозі до Сердюківської станції у запряженій бричці перестрічають три сільські брати, б’ють, забирають
237
золото, а старому дідові Попсуєві, що кучерував у пані, пригрожують убити, якщо той “писне” про побачене. Бідний дід, розказують, аж до смерті беріг ту таємницю, а “ті” довго–таки купалися в добрі, поки не повішалися та не потруїлися за ті гріхи. І як комнезамівці викидають із погреба-усипальниці тіла старого пана і сина Ладимира, а їхній прах розпорошується густою рудою пилюгою, а на дерезі стирчать закинуті чоботи “покойняг”. І темінь у капличці... І купка попелу перетлілого часу.
Донині збереглася лише одна могила посеред лук, ощетинена височенними бунчуками очерету. Колись оксамитова бережина переорана, замість м’якої отави, поросла непрохідною осокою. Не пасуть там уже скотини – не допускають зарослі. Не ловляться там в’юни, бо вузенька, проте колись повновода речечка, тільки й того, що вгадується густими хащами верболозів, нині зміліла. Хіба що гірчачок чи сцикавка, збудоражена бовтом, заплутаються у хватці. А поодинокі кущі дерези оскалюють свою недоторканість. Вони – як гіркий спомин – і про бабу Лашиху, яку виселили на хутір, щоб на тому місці поставити кафе та лазню, і про моє дитяче раювання. Здається, залишилися лише ті самі солов’ї та зозулі. Вицимбалюють собі. Бо – позачасні і неминущі, як світ.
...Років зо п’ять жили ніби й нічого. Устатковувалися, добудовували, хазяйнували з Божою поміччю та дідовою й бабиною. Потроху піднімали й нас двійко, мене й сестру. Якось ладнали. Батько працював завклубом, мати спочатку на свинофермі, а тоді й до корів перейшла. Жили скромненько. Свою корівчину завели, бо на колгоспному не разбагатієш, а зароблене – плакане. Як ідуть увечері жінки з ферми, то душа так і тремтить осикою на кожній колгоспній хвіртці – підстерігають, облапують підв’язані під грудьми “грелки” з молоком та тією пригірщю дерті; передають на правління, “пісочать” та штрафують без удержу. Ех, мовчи, глуха – буде менше гріха! А самі ж – возами, мішками, бункерами... Що називається – соціальна справедливість. І ото яке є найторопленніше в селі – те й “охраннік”, бо знають, що зі шкури вилізе, а свого не проґавить, щоб не понадорюгатися з простого колгоспника та не вислужитися перед начальством.
А треба було якось виживати.
Батько мав добру хватку до будівельної справи. Була в нього своя
238
домашня майстерня – “середня” повітка. Чого там тільки не набачишся, починаючи од цвяхів та шурупчиків і аж до саморобних станків. І все те по ящичках порозкладжувано, по гвіздочках порозвішувано. Не пройде, бува, дорогою повз якогось загубленого болтика чи шматочка дроту – в господі згодиться. А от порання біля худоби – це було не його, тому часто держаки вил та шкрябків тріщали на свинячих спинах, а ті голосили, як невивершені, на весь двір. Наче навмисне, щоб почула мати. Тоді починалася лайка.
Не було в селі, напевне, жодної хати, до якої батько рук не приклав. На підробітках гроші здебільшого соромився брати, залишав “зароблених” людей на потім. А замогоричуватися почав–таки. Малі діти та важка робота розмивали материні почуття, і кожне наступне батькове похмілля нестримно рушило її. І його. Далі – нарікання, ревнощі, лайки. І, найстрашніше, бійки. “Щоб тебе збитниця об сухий шлях била!” – голосила мати, а ми підпрягалися, захльобуючись отим горем. Доводилося і по горищах ночувати, і в діда з бабкою, і вичікувати під вікнами його глибокого хропіння, щоб потім якось добути в хаті до ранку пе– ренегоджену ніч.
Тільки зараз я можу зрозуміти свого батька і оборонитися за ним. Бо не у всьому він винен. Боюся, що материна жалість так і не переросла в щось більше і на його велику чоловічу любов не відгукнулася.
Ми, діти, звісно теж приймали материн бік, материні родичі його лаяли. Батькові – байдуже мовчали. Знаходилися корисливі люди, що купляли його роботу тільки за горілку, а потім ще й насміхалися, потюкували... Він ставав самотнім і нікому не зрозумілим. А якою ж великою була його душа!
...Ще загінок зо три – і батько “вижене зайця” до сусіднього ряду яблунь. Зарошена коса сонячно цвьохкає в густій траві – чепко викошує зелену соковиту тишу аж при самій землі. Я ж услід затрушую ті залисини і мало не чадію від прив’яленої запахущості дикого клеверу, чепчику, мишію, молочаю, полину та чорнобилю. Попереду ще зеле– норуниться розкішна сталка трави, де золотим збіжжям роси засіяний червневий ранок. Ще. Бо батькова радість дужо вистигає в кіссі, нетерпеливиться вдовольнитися тим глумом. “На добрий бендюг, – хва-
239
литься, підточуючи осьолком косу. – А там ще в Дедове на пару деньків махнемо, та і на Мартинцевому є до чого прикластися. Буде!”
Останнє слово вимовляє якось умиротворено. Бо те “буде” – набиті сіном аж під самі бантини горища на повітці та хаті.
Це єдине, чого при житті батька завжди вистачало. Ще й з лишком. Все інше доводилося чимось доточувати, налатувати... Таке життя сільське. Робиш, робиш, як кажуть, – а воно ні ладу, ні поладу. І чи від батькового натхненного косіння, чи від бажання пришвидшити обід, напрошуюся й собі пройти хоч півручки коси. Та кісся важке, коса як навмисно застрягає в землю – не вдається перед батьком хизонутися – і ми не ликом шиті! Однак, пізніше, в класі шостому-сьомому, я таки набила руку на цій справі. Потроху підміняла і його.
...Припарює. Ховаємося в ожиновий холодок під стару яблуню-циганку. Поруч із колгоспним садом сусідиться листяний ліс, схлипуючи свіжим повівом. Синя небесна глибочінь вилоскочується ластівками. Отже, дощу не намічається. Довкола нас оживлюються перелякані батьковим косінням цвіркуни – зацитькують один одного, щоб підслухати нашу розмову.
Батько розкриває свою похідну чорну кирзову сумку, де разом з усяким реманентом – наш обід. Починається найулюбленіша процесія – вінець всякої з батьком нашої косовиці. Його грубі позбивані пальці натирають часником рум’яну скорину печеного хліба, намазують зверху шматочком сала. Невтримно давлюся слиною.
Картопля-мундєрка, варені крашанки, зелена цибуля – обідаємо! Розморений роботою, їжею та сонцем – батько підкладає вироблені руки під сиву голову. Він молодий, але вже сивий. В його роду всі такі ранні. І в смерті теж.
Чудується сам і мене прианукує до споглядання довколишньої краси: он по небу, наче по річці, пливуть сплетені у вінки пташині зграйки; а ось у зелених долоньках листя поселилася суничка; оцей спів з лісу – щигликовий, а отой, що з глибочини саду – сойчин. “А то – “ойойой– кове гніздечко”! – хитро посміхається батько, прискалюючи одне око на кропиву (така в нього мода). І зелень його погляду втримує ще оту нескошену свіжість. Бо отут, серед природи, він такий, яким є – на– тхненно-окрилений, недоторканний. Не Джус Михайло, “який любить
240
випити” (це сільські балачки), а співтворець оцієї краси і думок, які б посоромився висловити перед засмальцьованими солідолом та гноєм мужиками. Не зрозуміють. Засміють.
...На годинку одриваємося од косовиці в саду, щоб провідати Вогневу Латку. Це скраю в лісі.
Блаженна свіжість, підкріплена чистим пташиним цвьохкотом та скопищем грибного дорідного запаху, сміливо вступає в груди. Хапливе молоде клечення остуджує доторками розпечені сонцем щоки і плечі. А ось і вона, наша галявина. Горить-вилискує вогнистим розкрапом сонця. Суниці! Море суниць! Наче розворушена мільйонна череда божих коровок на випасі! Батько посміхається на кожну видумку природи – кетяжки “пахнющих” ягід.
Ота світлість через його очі входить і в мене. Дорідний батьків дух розвелешується в моїх перших почуваннях, небайдужіє до всього живого і не...
А ще він любив садити. Отой палісадник після дерези та панського муру плекав роками, як свою душу. З одного боку – малинничок, з другого – кущі смородини та рожевого агрусу, од шляху – ряд молоденьких слив. Кущі порічок, абрикоси, черешні, яблуні, груші, горіхи...
Од хвіртки до хати, довкіл веранди – шатром синій та білий виноград. А коло криниці – калина. А коло літньої кухні – біла сливка. Коли батько, скалічений від раку, мав покинути земний рай і йти доглядати небесний, він попросив спробувати дві єдині сливки-первістки. Тоді в його очах стояв вицвілий зелений сум:
– Вам буде ще, мені ж, може, й не доведеться більше скуштувати...
Років зо два опісля рясно родило молоде деревце, а потім всохло. Видно, якась недогода йому була! А калина, як тільки батько занедужав, поступово зотліла разом з ним на невчасно ранню осінь. Кажуть, у дворі не можна її садити, бо то – на нещастя.
А ще... Бог собі теж одбирає кращих. Сам тричі до батька приходив у золотих ризах і в короні: брав до себе садівником. Та батько відпросився. Але тільки на місяць, мовляв серпень, – ні садити, ні прищіпати. А кінець вересня знявся тужливим вереском у нашому дворі і відлетів туди, куди ладен лише біль доболіти і слово дорости...
241
”тг. ..
* * *
Моя перша наука з читання і писання починалася на лежанці, між батьком і матір’ю, як між двома вогнями чи... лещатами. Чи стінами... Словом, в такій тісноті, що ніде було сльозі впасти. Одне – з одного боку, друге – з іншого. Жмуть! А мені – хоч з мосту, даруйте, з лежанки – та додолу, або ж на піч. Та піч залишимо на потім. Вона буде моїм першим духовним вивищенням, як хочете, п’єдесталом. Ні, п’єдесталом– таки була лежанка, бо ж з неї звучало моє перше натхненне римоване слово. А от на печі...
Одного дня після школи (це був перший клас) мати запитала:
– Ну, як тобі там було? Що сподобалося?
Я, пам’ятаю, не задумуючись відповіла:
– Хлопчик з довгими віями.
– А як же його звуть? – подивувалась моїм враженням мати.
– Не знаю...
То був Толя Демченко, худеньке скромне хлопченя з великими карими очима та густими, закрученими вгору, віями. Спокійний, старанний – він подобався всім дівчатам, але за вісім років навчання мені ні разу так і не пощастило посидіти з ним за однією партою. Були за мене сміливіші. Мені ж траплялися як не з хробаками зеленими під носом, то безугавні крутьки з витрішкуватими очима в моїх зошитах. Жартую трохи.
Так того ж таки дня якась невідома сила загнала мене у запічок під задимлену сажотруску, дала ручку і примусила: пиши! Я й написала. Наче та Катерина Шевченкова, вичуняла недолуге, нагуляне дівчинячою фантазією віршеня.
Ні-ні! Не про довгі вії, а про... Та краще послухайте:
Виглянуло сонце – усе облило.
Із мого віконця видно все село.
Біля мого двору жоржини цвітуть, червонії маки
242
в школі в нас ростуть.
Берегти природу –• цетобі не жарт!
Риби, птиці, звірі – все це – зоопарк!
Ось так вам! Звичайно ж, ніяких маків і жоржин у нас коло двору не було. Збрехала. Але була рима, яка таки снігом на голову впала моїм натомленим батькам, що мирно собі по трудах вечеряли біля столу, нічого подібного не передчуваючи.
Я стояла на лежанці, і в закручених карлючках кісок вигойдувала в такт своє творіння. Пам’ятаю, батько аж ложку поклав:
– Ти диви?!
Перещигуляла, видно, і його, бо він у мене теж любив подеколи прибрехать (ні – щоб прифантазувати, таке гарне слово!)
Щодо фантазії’. Якось у школі розглядали ми на картинці літака. А Галина Євменівна, моя перша вчителька, і каже:
– Дітки, а чи є між вами ті, що літали на літаку?
Увесь клас мовчав. Піднялася єдина рука. Моя.
– Ти? – здивувалася вчителька. – А як же це було? Розкажи.
Я зовсім не пам’ятаю тієї розповіді, але, за словами Галини Євменівни, вона виглядала приблизно так:
– Ішли ми з мамою пішки з Макіївки (сусіднє село за шість кілометрів). Глядь, летить! Ми помахали йому руками, він опустився на шлях, забрав нас – і до Самгородка...
По-справжньому я донині й разечку ще не літала, але з якою ж побожною вдячністю я дивлюся тепер на свою старесеньку, побабчену, наче перестигла печеричка, першу вчительку Галину Євменівну Руденко! Вона–таки єдина признала тоді мої дитячі видумки саме за фантазію, а не за брехню, та ще й напророкувала:
– Мабуть, буде поетом.
Щоправда, поява тієї іскорки, викрешеної дитячою допитливістю в “маленькій” школі (окремо збудованій початковій) не була помічена і підтримана у “великій”.
243
“Я в них нічого не понімаю”, – відказувала одна із вчительок, що болісною безпорадністю озивалося в мені. Газета “Зірка” та журнал “Піонерів” також не давали притулку моїм творчим скитаниям, хоча підбадьорювали: “цікаві деталі”, “образи”. Проте, вірші ще “слабенькі”.
Куди подітися? Не писати? Якби ж то! А воно ж у тобі, кимось учинене, то висходжує, то затовкується, то пересходжує... Раннє заміжжя. Раз на місяць – принизливе випрошування до Сміли на засідання літстудії “Тясмин”. Псякування: люди – до роботи, мовляв, а ти дурницями займаєшся. Не по сільських це мірках!
Але ненав’язливо-вперто їхала. Болісно вислуховувала в серці свої творчі невдачі.
О мамо, мамо!
Нащо ти дала
Мені таке вразливе серце й душу?
Мов не живу – болю
Й боліти мушу.
По-Іншому, мабуть би, не змогла...
Щоб не образити, літстудійці коротко, але доброзичливо на таке відповідали: нехай болить.
Толя Горбівненко, Василь П’ятун-Діброва, Олексій Пухний, Олекса Бакуменко, російськомовна Людмила Чеботарьова... Для мене вони були недосяжними.
Однак, не каялася. Старалася наслідувати тих, у кого це добре виходило. Ні ж – то й ні! Тоді Микола Дуденко, машиніст локомотивного депо, гарний поет, який на той час очолював “тясминців”, доступно, по-простому пояснив мені “кухню” створення вірша, і на один із моїх “політичних” по-дружньому порадив:
– Навіть у вірші про кохання можна показати політику. Не пиши про неї так атрибутивно.
Після подібних розмов із ним був надрукований мій вірш “Весна”. “Чому?” – думала я, десятки разів на день розгортаючи “Червоний стяг”. І знаходила відповідь: бо образний, бо довершений. Ото, можливо, було моє перше розуміння справжнісності поезії. Від Дуденка...
244
Поетом я не мріяла бути, а от казкарем... У четвертому класі в творчій роботі написала відверто: “Хочу бути Андерсеном!” Зважте: не як Андерсен, а саме ним! У п’ятому – вчителькою української, у шостому – артисткою, у сьомому та восьмому бажання побільше пізнати і побачити прихиляло моє єство до професії геолога. Однак, “возвишені” мрії опустили мене на землю, коли після нашої самгородської восьмирічки Смілянський харчовий технікум став для мене мало не пеклом, хоча на початку почування студенткою факультету “Обробка металів різанням” з майбутньою роботою в конструкторському бюро обнадіювали – словом, не доїть корів та не “місити гною”, як місять батьки.
Ото мені й дали лад: відправили одну-другу торбу до знайомої викладачки того закладу (звела їх якось лікарня).
Чорт ногу зломить, які то там були науки “інородні” моїй благодухій природі!
Хімія, фізика, креслення, металознавство – і все, уявіть, – російською мовою! Це мене й перетворило з ініціативної відмінниці в “тупеньку” студенточку, що перебивалась “с двойки на тройку”.
Незвичність ментилятися десь “у хвості” примушувала діяти, проявляти себе в чомусь іншому, привертати до себе увагу. Не бути, врештірешт “сірою масою”! Лозунг із славнозвісної пісні “Кто был ничем, тот станет всем” докорінно треба було змінити “під мене”. В селі я була “всім” – співала і декламувала, їздила на конкурси всілякі і олімпіади, починаючи від предметних і закінчуючи спортивними, була головою ради загону – а тут стала “нічим”. Навіть перший надрукований вірш “Берізка” у районній газеті “Червоний стяг” не подіяв на строгих, скупих на емоції і щире спілкування викладачів. Хіба що окрім хімічки, яка всетаки зробила мені замовлення: написати що-небудь про хімію до стінгазети. Російською мовою, звичайно ж. Однак, сподівання побачити свого вірша так і не справдилися. І тільки набагато пізніше зрозуміла чому: образила я хімічку. Навіть не допомогли виправдання мої та возвеличення в третьому стовпчику:
Целый вечер химию мы учим – все те альдегиды и спирты,
245
углеводы, сложные эфиры...
Думаешь: какой несчастный ты!
И когда же кончится все это?
Бутиленом мозг пропитан твой, полиэтиленом и стиролом даже ходишь ты больным порой!
Все же нам учиться интересно: каждый день постигнуть знаний мир – это наша главная задача:
Стать специалистами, людьми!
Знову збрехала. То вже була не уявна брехня, а привита, втовкмачена комуно-радянською методою: говорити те, чого немає.
Вчитися було страшенно нецікаво, сухо; знання ніяк не чіплялися за цілик мого мозку, а вже розуміння того, “що з нас вийде”, довго-таки обминало не тільки мою темну голову...
Поклало кінець цьому стражданню незаслужене нове страждання – прикрий випадок з моєю двома роками старшою подругою Олею з Миколаївської області. Не привили батьки мені носити камінь за душею – я й не ношу. Але при спогаді так, буває, займуся щемом: у пам’ятку своїх однокурсників і викладачів я залишилася, напевне... крадійкою. Тільки пізніше, коли після першого року навчання покинула технікум, я зрозуміла багато дечого.
А була така історія. Після уроку фізкультури в когось із учнів паралельного курсу не стало п’ятдесяти карбованців (сума на той час велика). У роздягальні затримали всю нашутрупу – перевіряли. Наближалася черга і до нас з Олею. Та їй раптом захотілося води газованої. Як я не впиралася – “дочекаємося перевірки – і підемо”. – вона-таки з виляском потягла мене за руку до автомата на коридор: “Ми швиденько!” Був ще й туалет, куди зайшли обидві. Потім – термінові збори, на які, звісно ж, ми запізнилися. Наші сумки вже лише недбало переглянули: ясна річ, запідозрили. А ввечері вже поїзд мчав нас із Олею на її батьківщину, куди вона їздила раз у півроку. Де взяла гроші, щоб купити собі й мені в обидва боки білети, пригощати бутербродами, подарувати
246
омріяний мною тональний крем аж за три карбованці?! Адже тижневий пайок мій з п’яти – закінчився!
Усвідомлення прийшло пізніше: коли повернулися через два дні до технікуму, і моя мати, схвильована першою відсутністю дочки вдома під час вихідних, наслухана підозрами щодо мене (Оля в день крадіжки встигла вже в індивідуальних бесідах з “розслідувачами” зробити все необхідне, аби вийти з цієї халепи чистою за рахунок... мене). їй повірили. Я ж зі своєю недосвідченістю і простотою не змогла знайти вагомих аргументів на свою користь, хоч і проти мене їх особливих не було. Але ні педагоги, ні студенти не переймалися моїм болем і материним (вона-таки заплатила свої важко зароблені на фермі гроші “чортові нетрудженому”). Першим – треба було пошвидше зняти відповідальність, другим – свіженька інформація посмакувати чужою бідою – “всі на одного”, а не “всі за одного”, як раніше вчили нас.
Розбита вщент, я з горем пополам закінчила перший курс. Жаль було страшенно загублених материних надій. Та і десятий клас Макіївської школи з добрими чуйними вчителями, особливо ж, із талановитим директором, вчителем історії Хижняком Валентином Михайловичем, допоміг мені повернути себе.
Словом, моя “втеча” до себе справжньої від “наштукованої” відбила всю мою страдницьку ностальгічність у другій книжчині “Перевесла істин”.
Я забігла, як бачите, наперед. Бо шлях пізнання себе і чиє в мені серце, і чого воно хоче (по-сковородинівськи) був довгим, як уроки в школі чи день на пасовищі. І не буде ж тому пізнанню ні кінця ні краю, доки й світу в моїх очах.
Пізнавала в сніжинці справжній – намальовану, і забігала із дивним вереском до класу, щоб показати всім на долоні її фантастичну форму; зчиняла галас посеред уроку, коли за вікном з’являлася справжня сорока, до цього бачена мною тільки в книжках; старанно виводила пером чорнильним літери. Обов’язково плакала за ту “триклятущої душі” кляксу, яка бралася хтозна-звідки; малювала літеру “А” чомусь саме на глянцованому лобі Галини Євменівни на фото, а потім розпачливо видряпувала той гріх (у маминій хаті і досі під склом зберігаються сліди
247
його пізнання на голові шкільної апьма-матері). З усіх учнів маленької школи на похороні семикласника Мишка Цапка я знову ж таки чомусь плакала єдина першокласниця, а вчителі здивовано запитували:
– У тебе щось болить? Чи тобі жалко?
– Жалко, – загикуючись плачем, відповідала я. І соромилася чомусь того слова та все думала: як же йому бідненькому там лежатиметься в домовині тісній, в чорноті? Може б, ножика...
Мерців боялася, а от на кладовищі любила бувати. Без хрестів – то старе тридцять третього. їх повирубували у війну комуністи, що й признаку не було, де чия могилка. А з хрестами та пам’ятничками – нове.
Тицяла ото між оградами в старих вишняках та бузках, по віковічних дернах та барвінках, і вдивлялася в фотографи, роки народження та смерті; підраховувала: у скільки б це мене могло б не стати і як би це я не думала і не дивилася на цей світ, і не жила в ньому? Жаліла померлих і важко зітхала. І пахло мені на кладовищі восковою вічністю та сушеним зіллям, що в бабки було за іконою. І глибокою незворушною тишею.
Спізнала я вперше і що таке справжній сором. Здається, що з тих пір він ще довго в мені розливався червоно і при кожній незручності в душі проступав через очі, щоки, вуха – продавав мене частіше без вини винну. І причиною тієї вади була непрочитана мною ще в першому класі казка “Заєць-Сонько”. Точніше, весілля моєї тітки Тетяни, батькової сестри... З Білозір’я ми приїхали пізно вночі – і які там уроки! Стояла я після ранкової зарядки на лінійці перед усією маленькою школою серед двієчників, вислуховувала директорові докори за свій “немислимий гріх”. Здається, перший і останній. Більше я їх не пам’ятаю в школі.
Вдома не лаяли, але звідки узялося те бажання бути кращою, бути першою – і досі не знаю? Може, то потаємна мрія моїх скромних батьків уперто вибрунювала в мені? Я сама по собі робилася старанною і відповідальною, завжди і у всьому активною. Мені легко давалися навчання і перемоги.
Бувало й таке, що вискакувала поперед батька в пекло, а тоді хіба так парка парила, картаючи себе за це! Отак якось і виховувалась, бо батькам ніколи було.
Прийду зі школи і ще з хвіртки гукаю:
T4R
– Мамо, сьогодні п’ять п’ятірок!
– Та ти в мене маладца! – стримано вдоволено відказувала мати. А мені здавалося – байдуже. Хотілося хвалебних од та духовного зросту!
Пізніше життя вчило і випробовувало по-всякому, і оте прагнення до першості ще не раз озивалося болісним розчаруванням у серці моєму. Знала причину – і лаяла себе...
* * *
Настав час, коли від молоденьких гарбузиків–коровок із застромленими з дубчиків рожками та хвостами, треба було брати справжню патерицю та справжнього хвоста нашої молочниці – і в справжнє поле!
Череди в нас у центрі на Хрещатику не було, як і на сусідніх кутках Стригунівці та Давидівці. Корів люди держали, бо, крім картоплі, молочне та м’ясне вважалося обов’язковим харчем у хазяйновитих самгородян. Особливо ж славилися мої односельчани розведенням свиноматок, і то тільки “у базарі” побачите гарних широкоспинок з тупими п’ятачками, знайте: то від самгородського опоросу! Мешканці околишніх сіл прозивали наше село за це “Свингородком”.
Так отож – корови.
З ранньої весни, як тільки блисне сонце з неба, а травичка з-під землі, так і починається “іліада” і “одіссея” пасовища. До обіду застояний скот котресь із батьків припасає, а після обіду – я: портфеля – у хвіртку, книжки з хлібом та салом – у торбу – і “гей на Балаклей” (така була приказка в наших людей).
Балаклея ніякого не було, а було Дєдове, Мартинцеве, Березове, Стовпова, Рудуманово, Гроші, Дурненьке, Гадюківське, Шовковинки, Ва– каційки, Скала, Макіївські посадки, Луки, Куцівське, За Сокурями, Ташлицьке, Богунове... Гай-гай! Скільки переміряно вздовж і впроперек тих полів, лісів та посадок! Скільки перечуто і перебачено, перегублено корів і недопашено їх, і телятами виссано, і батьками потім перелаяно! Але ж і скільки пережито і пізнано!
Весною та восени, поки школа, виглядали вечора, як Бога, виставляючи кінцем палицю на долоню та приказуючи:
249
Палка-палка Німеччина, скільки часов до вечора?
Раз, два, три...
і т.д„ доки не впаде. А як наступал о літо, то і до обіду доводилося пасти. Тоді вже по-іншому розглагольствували:
Діду. діду.
Скільки часів до обіду?
Однак, як виявилося пізніше, – не головне “день до вечора”, як казала мати, а “щоб напашена була скотина”.
Оце вже проблема!
По червень якось ще запасалися корови: трава буйна, соковита, аж лиснить проти сонця, аж снується біло-зелено від пахучої коров’ячої жуйки по паші, в повітрі. Забіжиш іззаду – коров’ячі боки пооддималися – значить вдома похвалять. А ні – то ще й дубця заробиш.
Влітку – важче. Трава вигорає, витоптується; корови голодні починають бігати – шукати “шкоди”, дресировці стояти не піддаються, через них не накупаєшся в ставу до побабчених пальців (хоча й лають тебе, що верба в одному місці виросте), не нагуляєшся в козачка, козла чи філі, а тільки те й робиш, що турляєш:
– Щоб ти здохла! Де ти взялась на мою голову?
– Куди ти? Щоб тобі ноги покорчило!
А через став із Стригунівки котрась мати помагає:
– Чого ви, розподлі душі, стиглуєте їх на отих буграх? В Березове гоніть! До майдану! Теля оно ссе в котроїсь!
І пастухи, як комашня розворушена, розсипаються кожен до своєї “манушки”: той досадно лупашить теля за згублені у Вакаційках ріжки та за піввим’я виссаного, той вигонить із Шовковичок нарешті знайдену корову, а той із берега гейкає на вперту скотину, що стала по живіт у ставу і не ворухнеться, хоч плач.
250
А тоді всі оті пастуші клопоти нарешті стікаються в один – в череду. Порожні вим’я розгойдують, розметрежують невдоволенням дитячі душі, запалі боки ошкірюються крутими виступами хребтів!.. Ох, буде, як не підправить оцієї справи!
“Підправлять” женемо у Березове до Майдану. Мішма листяні та соснові дерева хрумкотять під ногами старою глицею та перетрухлим гілляччям.
Гонимо понад ставом, зариштованим дорідним очеретом та вимереженим рідкуватою ряскою.
Незворушна тиша плеса мліє лінивими бульбашками під липневим сонцем. Невгамовні верховодки вистріблюють гожий день. Ось і Майдан. Копаний сходинками, аж під саме небо. Наче до Бога. Хтозна, коли і хто, і для чого його копав. Може, для сільських сходок за незапам’ятних часів? Нам же – то натужне возвишення до “шкоди”: там Макіївська кукурудза або буряки.
Один – наглядає корів, інший – на штурм із лантухами. Налиті біготнею ноги сковзаються по вичовганих роками, а, може, й віками хвилястих підйомах, густо зарослих польовим зіллям та полеглою травою, що ото її на щітки для мазки рвуть. Злодійкувато оглядаємося на всі боки: “охраніка” нема. Гей! Патраємо ту гичку чи молоденьку пшінку, аж рипить, хрячить, шурхотить довкіл – і в маслину, що повчіплювалася на краях майдану, а тоді – вниз. Не йдемо – шугаємо один поперед одного кумела, тільки вітер лопотить під платтячками та в хлоп’ячих холошах.
Сторожуємо кожен біля своєї корови, доки та накладе “тельбо”, та час від часу поглядаємо, щоб скоріше повідбивалися боки, бо вдома ж не гонитимуть кота, що простиглували.
Нарешті ублаготворені молочниці влягаються у бережині в холодку під поодинокими кущами верболозу, і ми полегшено зітхаємо на якусь часину.
Корови пряжуть. Попахує парним молоком, значить, скоро й вечір. Бережина потроху починає нахолоняти, по майдану ж іще гуцицикає сонце вигорілими пастушими головами та здоровою смагою.
– Шу! Шу! – котиться од середини майдану шукало і шубовськає між очерета, аж луна через став розмотується до стригунівських городів.
251
Регонить майдан над невдахою-картьожником і, наче дід лямпачкою, гравці клепають по вухах його, приказуючи:
Туз-буз-лободуз, та не ходи в лободу, бо я заміж піду.
Та не кажи, ні попам, ні дякам, тільки нам, молодим козакам.
А як шістку затукають, то тоді вуха мнуть, та так безпощадно – до червневої стиглості:
їхав Шість через міст – кобилка загрузла!
А він її тяги-тяги, нема дуги, дуга в лісі, хомут в стрісі – джя! джя! джя!
Терпи, козак, отаманом будеш! І не смій рюмсать, бо так і приліплять дражнилку, або таке словечко, що й довіку не одстане, хоч триста разів одгризайся: .
А до мене не пристане, в тебе в горлі кістка стане!
На що тільки здатний був польовий народ. Дівчата з плетючої берізки кучері собі крутили, хлопці з верболозу свистки мудрували. Лякали один одного ящірками, жабами, мишами. Останніх, були такі смільчаки, що надували соломинкою через хвіст та бухкотіли ними по дівчатах.
252
Крик! Ґвалт! А ще то був запасний варіант для найбоязливіших: їх щадили з умовою, що ті скількись там разів завернуть їхні корови.
Квачі, козли, козачки, ножики...
– Сесе (так дражнилися із хлопця), теля, ссе!
Щиглі, зіпсовані телефони, жмурки, в свині...
– Кучугуриха в парях!
Пухкалки, стрілячки, хатки, квіточки, грибочки...
– Зірка он додому втекла до теляти!
Вудлища, очеретяні качалки, пищалки, сунички...
– Йо-о-о! Твоя корова моїй рогом бока розпорола! Йо...!
Женемо додому. Важко гухкотять ратиці, шкорбають черевики, цвьохкають дубці. Хтось на ходу дориває мішечок з бур’яном – кроликам, хтось – зіллячко чепчику, миколайчиків чи берегової м’яти. А хтось – так. Доколисується день у повних тугих вим’ях.
– Му-у-у! – розлягається над ставом. Батьки одчиняють хвіртки, і, наче з казки, отой дід “на воротях у червоних чоботях”, стоять на вигоні, обіпершись на патериці. Ждуть!
– А що ж, моя Квасолько, напаслася, як гора, ледве сунеш?
– Чого ти женешся, наче лошак, треба було на полі пастися! В жолобі – порожньо! Ага–га, хапай-хапай на ходу! Де ти, бісіянська кров пасла, що вона, як тріска?...
І отак день при дні.
– Куди завтра? – домовляємося наостанок.
– У Дєдове...
Кожне поле було у нас чимось примітне. На Скалі можна було у Шостачці бовтатися, збирати кремушки, їсти обліпиху та стрибати з глинища кумела. Скотині з виярку не було куди дуже тікати, окрім як через річку до сокурян. Та то не біда: можна підглянути, як старші парубки і дівки між собою залицяються.
Мартинцеві – аж під колгоспним садом та між нашим і Макіївським полями. Густозелена бережина з ковбанями та криничками проглядається до самого Березового – корів не погубиш. Проте яблук чи смородини, чи черешень – налітай! Голосно, правда, сказано – “налітай”! Не дуже-то легко пробратися непоміченими в ту, обгороджену шта–
253
хетом тополь, шкоду. Стоокий “охранік”, та ще якщо це Ґама’а – все побачить! Тоді начувайся. Колись краднули кавунчиків по десятку, то чи не зуспила нас лиха година! Наче, з-під землі на темному коні вирився – та за нами! А ми – під бугор на Макіївське! А бугор мало не такий крутизною, як майдан в Березовому. Серця вилітають, а кавунів-таки не кидаємо. Якби не слабкуватий кінь, що не міг подолати ту гору, – горе нам. Може б, так уперіщив, як оту бідну Копиталіну! Була жінка як жінка, вдарив дурень невивершений нагаєм зверху, зійшла з розуму та не один десяток літ висиділа під своєю хатою у брезентовому плащі з капюшоном на голові: прикривалась, певне, від того ґамаджиного удару.
Дурненьке (хтозна й чого) та Гроші з Рудумановим – безкінечний ліс під бережиною з утлою річечкою за хутором Гетьманкою. Розводяться вони двома холошами: одна – до ташлицьких полів, друга – до Макіївських. Вище, вгорі, кажуть, якісь гетьмани жили, бо ж і село Богунове чи не від їхнього сліду. Та жила там і незмінна баба Пріська зі своїми незліченними козами. їх було десяток чи може, й дванадцятеро, але ж для села – то дивина. Особливо ж для дітей. Ото як женемо пасти, то й починаємо рахувать їх, та так голосно, що не тільки баба Пріська, а й увесь хутір чує:
– Раз! Два! Три!...
І ждемо.
– В с...ці зуби пощитай! – сердиться баба.
Оце воно! Недарма, значить, пригнали сюди.
Найгірше – Стовпова. Це за дідом Вогненком дорога аж на Макіївку. Пообіруч – поля. І тільки й твого, що тицьма стій при обочині біля корови з налигачем. Нудота!
Та найулюбленішим було Дєдове. Це як по дорозі з Ташлика до Самгородка, справа. Вузенька посадка між полями розширюється далі до куцівського боку довгим виярком, засадженим листяним лісом. Наче ополоник, наше Дєдове, занурений у... таємниці.
Збори в той край – особливі. Бо це–таки неблизько. Сон переколошмачений натхненням: сьогодні заселяємось в Дєдовому у землянку. Кожен знає, що брати: піддувало з трубою-виводом, вітальні листівки та всякі дурнички – на стіни, намітки – на двері та на стіл, замість скатерки, свічки, тарілки, казанки – всю необхідну трахамудію для каші.
254
Коли починаються приємні клопоти устаткування нашого “житла”, корови стають болячками в печінці. Тут просто робиться не до них.
Одні вошколупляться біля землянки, другі – біля обіду. Синій в’юнкий димок вичісується легким вітриком з червоної костриці вогню ген угору, поміж ярозелене клечення, попахує смаженими вишкварками та лавровим листком. Сонце ластовиниться на рідкуватій траві через буйну густину дерев. Легка тиша вицяцькокується то тут, то там пташиними окликами.
– Шабашимо! – гукають од землянки мої двоюрідні брати – Борщі.
В землянці прохолодно. Запалена свічка розплюскується вологістю
на саморобному столі-пеньочку. Хрумтить дубчиками піддувало. Хлопці діловито кришать у залізну миску квадратиками сало, цибулю, збризкують уксусцем.
– Во! – закарлючується великий Іванів палець угору, і Льоня щедро підсьорбує поряд слиною. – Часничку б оце до каші зелененького. Валю, ану мотнись до Плаксючки.
Біжу. А в душі помітно розворушується незбагненний страх.
Он велика лисича нора. Оглядаю з-за дерева – порожньо. А он зпоміж молоденьких грабчаків вирізблюється старий дерев’яний хрест. Поруч – хтозназвідколишній вишнячок. Могилка в рідкому барвінкові та поодиноких півниках. А доокруж дикого часнику – греблю гати. Пересилюю в собі душевну незручність. Спиняюся. Кажуть, тут в голодовку в лісі жила жінка родом з Ташлика – Плаксючка – з багатьма дітками. Вимерли на пні. Хтось, доки був живий, носив на гробки сюди милостиню. Тепер...
Мене лякає земна тимчасовість. Затримую болюче зітхання, і враз пробирає мене дивний щем, а перед очима... тицяють уже поміж дерев голодні люди, пасуться, як казала бабка, на бруньках з ліски, на липовому листі, на ягодах і грибах. Вічні лісники! Бо не один у пошуках їжі не повернувся звідси додому – спочив під пташині літургії.
Нараз вступає в груди в’язкою млостю молитовне дідове Попсуйове “Господи помилуй...” Високе затягування “пєвчі” висотує з мене віру у мою невмирущість. Дитяче серце калатає, як дзвін на сполох...
– Валю–у-у! – рятують голоси пастухів.
Отямлююся. Швидко напатрую часнику – я живу! Як добре те, що я живу!
255
Лечу навпрошки до землянки, натрапляючи то на жабку лісову, то на мишку, то на зайця.
“А це ось,..” – всміхаюся собі, зачіпаючи рукою маревне, схоже на туман, рожеве цвітіння куща і пригадую дивакуватий випадок з його назвою: як вчителька біології попросила нас навести приклади суцвіть, а однокласник Педченко Коля й “видав” по-дитячому просто: попові яйця!
Увесь клас реготав, а роз’ятрена відповіддю вчителька виперчила так бідного хлопця і його батьків, що той був нерадий. А приклад-таки ж правильний: одцвітає оте марево, одклубочується серед лісового світу – і з’являються зелені плоди, схожі на яєчка. І морока його знає, як там воно по-науковому зветься. У пастухів своя наука...
...Он там ми з татом косили й сушили сіно. А отам угорі, на полі, десь закопане золото мого двоюрідного прадіда. Кажуть, колись тут були земельні наділи. Він і закопав його в себе на городі: сховав од комнезамівців, та так, що й сам не знайшов після повернення з таборів. Тут десь і упокоївся.
“Ох, – зітхаю сама до себе, – якби мені знайти оте золото, то я б купила батькам гарну вдяганку, їла б силу-силенну шоколаду і поїхала б до Африки...
Запах часнику і кулішу опускають мене з небес на землю.
– Ва, а що тобі краще: дірка в голові чи корж, на сонці печений.
– Дірка, – ураз змикитила я, бо знаю, що то – рот, а от корж на сонці печений! Вже спересердя одгоню безглузду скотину подалі од нашого “циганського” шатра. І за хвилю завзяте шкрябання мішма з частим перешморгуванням убрьохуються в лісову ідилію.
Навмисне обминаю поглядом, наче вдаю, що забула, торбу з книжками. І, прямо-таки, співчуваю їй...
а
* * *
Якщо для міської дитини село – то–таки ідилія, то для сільської – безкінечний наганяй. Це хіба що втеча на півдня з дому до ставу, у глинище або ще куди. Та знай: таке просто не минає! Обчихвостять, як Сидорову козу, ще й на пшеницю поставлять. І добре, як на пшеницю. А як на кукурудзу? Мало того, що на пасовищі пообчухруєш ті нещасні
256
ноженята та позбиваєш пальці, то ще й коліна, тавровані з легкої батькової руки доводиться прикривати якоюсь штаниною.
Бог, як кажуть, терпів і нам велів.
Батьки стожилі у своїй непереробній роботі – і нам не мед.
...Мати прориває буряки на городі. Я ж з ностальгічною благальністю вичікую під шовковицею, доки вона розігнеться і я–таки настирливо допрошуся, щоб погодувала оцього трьохмісячного пуцвірінка, од якого терпнуть не тільки руки в мене, а й терпець уривається.
– Він же ссав недавно! – невдоволено озивається мати. У неї ж робота.
– То й ще хоче, – хничу, восьмилітня, я.
Мати бере тугенький згорток, розпоясує пазуху, – і маленький Петровий ротик підрохкує до циці. Він уже схожий на дитину, і голівка кругленька – не “як глечик” (бо це ж ми так з Людою та батьком признали під смілянською лікарнею, коли мати вперше показала нам його). Тоді вона ще й образилася.
“Козак на “во” та ще й з присипкою, – гордовито випучувався батько, задоволено поглядаючи між закарлючені ноженята–“чупи”, – Фамілія! А то (на нас одмахувався) – кописточки!”
Прізвища, на яке так уповав мій батько, Петя не зберіг. Рівно за один рік забрав він сина до себе. А ми тільки після того невимовного горя збагнули з матір’ю і тітчині Степанидині сни про дві висохлі криниці у нашому дворі, і материн – про загубленого бичка, і забутий після батькового похорону вінок у хаті, і незачинені ворота, і невтримний крик пугача на стовпі, і кіт, що зійшов з дому і тільки через півроку з’явився на могилі батька, а тоді й Петі – все то пророчо глумилось над Чуйченківським чоловічим родом хтозна від якого коліна. Кажуть, то так прокляли прадіда мого Варфоломія (Ашталамея по-сільському), що колись, будучи “бандітом” у банді ватажка українських повстанців – Яблуньки – зжив зі світу якусь жінку. Правда то чи ні, а гріх чийсь–таки несемо. Починаючи від діда Федя, вигубила нечиста, розрідила Чуйченків до третього коліна. І я нині не раз себе картаю за ту якусь незживчивість, відірваність – межу, що нею була одгороджена від батькових родичів. Тепер лише ті кінці зшукую, зв’язую, бо чую у собі присутніми їх усіх, невіддільними!
257
“Бутлик Йоні, бутлик Вові, буглик Стьопі”, – ділить баба Васька малину нарвану між синами. А Михайлові –немає. Сказати б: не болів пуп – не болітиме й душа. Ні ж. Певно, що оті міжусобні неполадунки між моїми батьками охолоджували їхні взаємини, а тоді, звичайно ж, і на нас, дітях, окошалося. З кого ж ми виліплюємо себе?
Хай простить Всевишній гріхи наших дідів та прадідів і наші і упокоїть душі їхні царством небесним, а нам дасть віка та здоров’я, допоки й сили, творить добро.
...Мати сапає картоплю. Важкою росою втоми взялося її молоде рожеве обличчя.
– Доцю, піди в обід подій за мене, а я ще п’ять луночок – і досапаю цю сталку.
З неохотою, а йду. Треба. Підбільшала вже сестричка – пасе корову; Петрик зіп’явся, дибає по дворі, на материну голову шкоди шукає...
Дух коров’ячого стійла рвучко входить у мене.
Бадьорливо витягуюся, діловито хапаюся за вила, і по два добрі навильники розкидаю жолобами пахучу, щойно скошену зелену масу. Далі з відра звично посипаю її дертею – приємного запаху здіймається курява.
– Впускаємо? – гукає з протилежного краю корпусу баба Вєрка Галабайка, потрясуючи в один бік головою (то в неї така причина).
– Впускаємо, – відгукуюся з іншими доярками.
Гуркотять ратицями рогаті створіння з надвірного загону до корпусу, хапають, одштовхуючи одна одну, зелене їдло, доки шкрябком по хребту не влучить котра з доярок та не поставить на місце кожну.
Бряжчать ланцюги об роги. Найбільше потерпаю від оцього прив’язування. Дивись, рогом сульне котра межи очі – клопоту не обберешся. Однак, роблю це швидко і звично. Далі мокрою ганчіркою витираю вим’я двом-трьом коровам, аби припускали молоко. Хапаюся за стільчика, дійницю – межи ноги. Вперед!
Розминаю дійки, роздоюю. За якусь мить скупе цвякотіння по дійниці змінюється тугим дзвоном молочних цівок. Ще трохи – і їхні густі струни глухо губляться у збитій пахучій піні.
“Дзі-дзьом, дзі–дзьом”, – співає корпус, і тому співові вторить ВО–
258
логе хрумкотіння, невгамовне подри’ування та поляпування хвостами. Мухи буквально заїдають скотину, влазять в очі і в роти дояркам, падають на ходу в дійниці.
– Куди ти лупиш, латапако? –• гукає одна.
– Я тебе насвятю ним! – приказує друга, прив’язуючи до коров’ячої ноги її ж хвоста.
Голоси в доярок, як в опері: гучні, натреновані. Мати і вдома так кричить, хоч каже, що балакає.
Отак від Веселки до Журби, а від тої – до Тривоги, до Шути безрогої, до Галки чорнорябої, до Квітки, що б’ється, та треба налигачем ноги сплутувать... А ще – телят напоїть. А ще – молоко позносить в молочарню. А ще – поодчищать кізяки, корів поодв’язувать, проходи позамітать, телячі клітки та жолоби побілить, переїди повикидать... Більше тридцяти літ оддала мати моя отакому щастю колгоспному! А городи? А діти? А скотини тієї: корова, свині, курі, гуси, качки, індики, кролі – і кожне галасує – дай! Там із батьком до лісу дрова зароблять, там сіна досушувать. Словом, роботі – ні кінця ні краю, ні вихідного ні прохідного...
– А що, дитино, скрізь мокро? – витираючи піт ллянничкою з голови, гукає баба Вєрка.
– Скрізь, – щиро зізнаюся, тринадцятилітня я.
А вона з розовиків – та в кирзові лапті, та ще й навприсядки біля чана з водою:
Ой заграйте мені, замузичте мені.
Нема в мене чоловіка, – то позичте мені.
І заграли мені, й замузичили.
Нема в мене чоловіка, й не позичили!
“Диви, – думаю, – бабі ще й до шмиґи хочеться після такої запарки,
259
коли тут упасти б, де стоїш, і не ворухнутися”. А в неї, дійсно-таки, чоловіка немає. І не позичає ніхто. “Сокира, пилка у руках – вогонь”, – як хтось писав. Ото долі Господь уділив! Але ж і духу не убавив.
– Бабо Вєрко, може, мені пособите замести? – під’юджує котрась із доярок.
– Гуляйте, ось ваші рукавиці, – відмахується баба, – язиком добре метеш – то й мети!
Запинається – і гайда знову притупцювати:
І не буде ні по-батьковому, і не буде ні по-материному, а так буде, як я скажу: з ким захочу – з тим і спать ляжу!
– Істинний чорт! – сміються жінки.
– А хіба ви не знали? – серйозно озивається баба Галабайка.
– Ходімо до мене обідати, – каже котрась.
– За шмат кишки – сім верст пішки? Ні! Вдома, дівчата. Вдома.
– А що ж вдома?
– А вдома – варенички... були б. Якби позичив хто борошна і сиру, та, жаль, масла немає, – беземоційно віджартовується баба, і її згорблена чоловіча постать несе проходом до брами “ой гоп, три дні дома не була, прийшов милий, а я губи надула!”
Не раз я чудувалася з тієї баби Вєрки Галабайчихи, як із баби Лашихи, як і з усіх старих людей: звідки ж у них сила ота – безугавно товктися і безугавно співати, безугавно придумувати і безугавно тримати в пам’ятку прадідівське слово, на всяк життєвий випадок гаразде?! Родючість землі! Родючість роду! Родючість духу! – ось мірники тієї невтомної селянської творчості. Так-так, саме творчості, уключеної з добірного зерна любові!
Чого ж ми тоді виводимось на другосортність? Бо розводимо чужі ідеї, забур’янюємось ними, заглушуємось, Гемблюючи своїм, губимо любов?
260
* * *
...Літо потроху спливає. За місяць – школа: треба підлататися. Робота ж – не вовк. Є вона й є. Гайда – до шовкопрядів!
Кучеряві низенькі ряди шовковинок, що на бугрі над ставом, тягнуться аж до Березового. Сікатор – у руках. Ряднина – поруч. Січи! Гілку за гілкою (та лапатіші!) – і отак на цілу машину.
У гаражі, на кількох довгих кагатах розкошують між обгрижених гілок білі черв’яки-ненажери. Тлять, тільки встигай подавати, аж поки не починають вони, наїжені, товщати та засновувати цупким павутинням гілки, та скручуватися в крашаночки–кокони, з яких тоді виробляють шовк.
Та перш, ніж одвезти їх до Черкас, нас чекає довга процедура – сортування. Сідаємо рядочком – старі й малі – і з кожної гіллячки видираємо нашу продукцію: білі, добірні і тверді, – перший сорт; трохи м’якуваті – другий, а карапача – несформована гниль – третій. Радіємо, якщо першого багатенько – більше заплатять.
Та безмежна втіха – коли веземо до обласного центру: там уже і на людей “городськіх” надивимося, і в зоопарк заїдемо, і морозива наїмося!...
Була робота на току – йшла туди з подругами: вантажили зерно та одвозили машинами на елеватор до Сердюківки. Не минала вона нас і в школі. Але саме тоді – була найприємнішою: уроки знімали, а нас – на соняшники, на буряки, на помідори, на качани, до саду.
Галасуємо на кузові туди, щоправда назад – мовчимо потомлені. Зате з торбою порожньою не вертається ніхто – хазяйські діти – якщо, звичайно, не вчинять трусу “охраніки”.
Більше літ – більше роботи – більший спрос, як у нас кажуть. Спішиш виконати батьківські наряди та й гайнути на шкільну площадку, де збирається молодь, або хоча центром пройтися (до клубу ж іще не пускають: мала, семикласниця). А вже десь і бажання подобатись узялось. А тут якраз і менші мої, Люда з Петром, за мною – хвостаться, щоб не остаться. Ну хоча б одне вже котресь – не так сором бере, як утрьох! Лаю: “Одчепіться од моєї душі!” А вони одне по одному з двору, як сльота. Серджуся, вертаюся додому – всі мої гульки, аж поки не вислі– дкую, що немає “хвостів” та не втечу.
261
Це колись так батько мій Михайло, будучи молодим, посоромився якомусь куцівському чоловікові сказати, що в нього вже троє дітей, сказав “двоє”, а на старшу, тобто на мене, пішов нібито. Я теж трохи ображалася за той випадок на нього, хоч була вся – вилита батько. Тепер до щему невимовного жалію за ті свої вихватки дівчукові, бо ж ніколи вже втрьох, а, тим більше вп’ятьох не зберемося в своєму дворі під шовковицею і не набалакаємося...
І не знатимуть ні батько, ні Петро, хто з нас, посиротілих, на що буде гаразд у цьому житті, а на що – ні. Єдине, чим би я перед ними могла заручитися, то це любов’ю і світлою пам’яттю, а ще – глибоким почуттям вини за те, що недослухала, недоговорила, недожаліла, недобачила, не спинила своїх клопотів, не написала... Тоді. Тепер: дослухаюся, дошіптую, жалію, додивляюся, дописую, доболюю, долюблюю... Але, стій! Я ж цього ще не знаю. Було ще до...
...Увечері мене мати застає у хаті за голосним причитаниям.
– Чого ти?
– А якщо дідик умре? – глибоко схлипую.
– Він вік свій вижив. Нам і того не буде.
Дивуюся: як так вона може спокійно говорити про свого батька?
Ранок чуманіє в моїх запухлих від плачу очах – дідика вже немає. Упав місяцем між чорні верби Шостачки – так бабці приснилося. Це моя перша найтяжча свідома втрата.
Розхристаний ворітьми двір...
Розчинена хата...
Сумирний плав людей...
Молитовний голос діда Петра Попсуя, того, що його батько в Алібрантші кучерував...
Дух паленого воску...
Ще крок – і я розірвуся на шмаття, мене не стане, бо й дідика вже нема...
Лежить на лаві, видовжений, упокорений. В головах – святі. Вони співчутливо позирають на мене. Душуся сльозами. – ... упокой грєш– наго раба твоего Фьодора-а–а... – затягує дід Попсуй. І я затягуюся в’язким плачем. Дід читає, а я дослухаюся. Нарешті втомлюється і сідає
262
поміж людей, поміж їхньої тихої балачки. І я заспокоююся. Вже тільки мовчки стою над дідиком: запам’ятовую, оживлюю його: як ходив, як співав, як косив, що казав...
– Не приплакуй, нізя! – одгоняють баби.
Тихо одступаю і затримуюся поглядом на розгорнутому псалтирі. Раптом починаю читати про себе, хоча не всі букви і слова розумію. Доточую розумом, здогадами.
– Ану ж читай, – прианукує дід Попсуй. – Це скільки тобі?
– Чотирнадцять через місяць, – тихо відказую.
– Читай, дитино, діда Петра зміниш. Комусь же ж треба, – підтримують баби.
Щось там читаю з сімнадцятої кафізми, а сама потерпаю, хоч би ж хто не доніс у школу, бо сорому не оббудуся.
Колись поїхала на Спаса з бабкою святить яблука до смілянської церкви, то хіба такої “бубни вибивав” директор, висвячуючи мене в канцелярії, що ладна була крізь землю провалитися. Аякже, піонерка! Присягалася на вірність Леніну, партії! – і зрадила! Та за таке...
Тоді мене не раз до трясці зморозило: не бути піонеркою чи комсомолкою означало твою недолугість, невивершеність, другосортність. Ось чому з дитинства, одірвавши пуповину, вишколювали легко яничар, вбиваючи, або не даючи розвинутися будь-якому природному потягу до “свого” заради чужої ідеї-примхи. Ідеї-монстра! Та не так то вже й просто відділити те невіддільне, зрошене з тобою у порусі, думці, слові, коли ти постійно вчуваєш тверде підґрунтя рідної землі, а душею – любов до неї і тих людей, що викресали в тобі себе... Дурний був час. На гробки дітей не пускали, то на перервах все рівно ж тікали, бо за шкільною площадкою – кладовище. Ну кому ж їсти ту милостиню за померлих, як не дітям?!..
– Ганно, моя голубко, хай передасть твій Хведь моїй дитиночці. Забула ж покласти.
Змучена, вся в чорному, з русою товстою дівочою косою в руках стоїть тітка з бабчиного кутка: дев’ять днів, як свою вісімнадцятилітню дочку поховала – повісилася, сердешна, через свого чоловіка-душогубця.
– То клади, – в горі стинає плечима бабка Ганна.
263
Поклали. Та й приснилося бабці, що дід жаліється на ту косу – душить вона його.
Набідкалася тоді, бідна, не знала й на якому світі живе. Десятому заказала не робити такого...
...Крутими хвилями набігає на мене невимовний жаль: спочатку – за сінешними дверима, а потім – за ворітьми. Все! ця безповоротніть жаска, нещадна.
Звідкілясь узявся в серпні дощ – рясно засіявся над Сокурівкою. Кажуть, то за гарною людиною сама природа тужить. Мені і це дозоляє: бач, навіть природа? Голосю за двором. По дорозі. На кладовищі – вже немає спасу, бо підпрягається і Люда. Бо й горя більшого немає, як у нас.
Наступаю на глицю, йду по дідиковій вічності. Жадібно з-під віка вихоплюю його образ. Мить – і його, дорогущого, земля прийме.
Боляче забивають доломину. Забивають мою душу. Гупають по ній грудками, обгавкують дерном. Од-го-род-жують?
...Я саме тут умиротворена. Бо вони – отут. Присмирені вічністю, тугим барвіночком. Стара яблуня кладе милостиню на зелені віка могилок. Розхристані обійми хрестів – довірливі. Входжу в них, тулюся, – і вслухаюся в себе, вдивляюся, надивлююся, набуваюся... Допоки пам’ять благословляє у той мій рай.
ПРИМІТКИ ДО ПОЕМИ’(ДЗВОНИ житиIX китиць”
1 Вимолочені стебла жита, з яких скручують перевесла для снопів.
2 Народна замовлянка від болю. Як правило, руку чи ногу старшим “гризли” найменші в родині діти, примовляючи. А ввечері або вдосвіта треба було дев’ять разів ходити хворому до бузини (щоб ніхто не бачив), ламати її гілля і приказувати: “Бузино, бузино...”
3 На межі.
4 Різновид вишень.
5 За народними віруваннями, у поминальну суботу перед Трійцею після обіду та ввечері з’являлися русалки або покійники (особливо тоді, коли цвіло жито); люди намагалися не виходити з хати чи з двору на город, щоб “не залоскотали”.
6 Бузина в народі вважається “нечистим” деревом.
7 Народний вислів: те, що минуло.
8 Дерев’яний пристрій, на якому вибивали коноплі.
9 Кайстро, Гадюка, Матвій – сільські комнезамівці, які розкурку-
лювали селян, вдаючись до жорстоких методів. *
10 Плащаниця – церковний обряд перед релігійним святом.
11 Річка, що протікає через с. Самгородок.
12 Під час колективізації в селі біля сільради через дорогу на стовпах висів лозунг “Долой буржуазию! Давай социализм!” Хто з людей боявся вступати (або не хотів) до колгоспу – обминали ці “ворота”.
13 “Оголені” комнезамівцями люди часто впізнавали свої речі на самих “будівниках соціалізму” або їхніх дружинах.
14 Січевиця – подрібнений, посічений горох або інша крупа.
15 Сільська влада забороняла людям святкувати Різдво, тому голодні згоджувалися у святий вечір танцювати в клубі за обіцяне зерно.
16 Віть – всерівно (все одно). Це слово пам’ятають і досі в селі. Матвій його любив повторювати, коли ще живі люди просилися, аби не кидав їх до ями.
17 Вулиця в селі.
18 Бруньки з ліщини.
19 Експерименти.
20 В розумінні, пайок.
21 Кайстро, після того як розібрав з іншими комнезамівцями сільську церкву, з тих дощок зробив собі ліжко. Сільські люди розповідають, що коли він захворів на рак, то від страшного болю гриз ці дошки.
22 Відьмак.
265
ПРИМГТКИ ДО ПОЕМИ “НБШЮДЖЕНЕСОЩЕ...”
1 Вулиця в с.Самгородку.
2 Сільські комнезамівці.
3 Ім’я дівчини збереглося; дійсно, за відмову ходити з комнезамівцями відбирати зерно у селян була збезчещена і померла.
4 Жінки, які не мали дітей, платили податок.
5 Прадід авторки Євенко Кирило, який був засуджений на 16 років до ув’язнення за неприйняття радянської влади; був регентом.
6 Прізвища автором збережені. Це комнезамівці, які займа
ли посади голови колгоспу, голови сільської ради...; були прислані з інших сіл для встановлення радянської влади в Самгородку.
7 Так називали по вулиці родичів Зінька Стригуна.
8 Ліс з боку с.Богунового, с.Пастирського, с.Сердюківки,
звідки З.Стригун з “бандою” заходили до села.
9 Контрибуція – налог.
10 На закуції – синоніми: сиднем, крячкою.
11 Різновид чорнобривців жовтого кольору.
12 Дядько Зінька, який разом із сільськими комнезамівцями брав участь у взятті ватажка-племінника.
13 Два брати – холодноярці, які були розстріляні червоними; про цей час згадав Ю.Горліс-Горський у своїй книжці-спогаді “Холодний яр”.
14 ЧОН – частини особливого призначення (рос. назначения).
15 Байрак в с.Макіївка.
16 Ватажки українських повстанців, що гуртувалися в околишніх лісах.
17 Ліс між Капітанівкою й Будою у вигляді шиї, де ватажкував Зінько із своїм загоном.
18 Посягався.
19 Самгородці, що переховували Зінька під час хвороби іспанки.
266

ЗМІСТ

ЧУТТІВ НЕМІРЯНИЙ СВІТ
Юрій Тимошенко
ЦЕ – ОДНЕ З НАЙГОЛОВНІШИХ
Михайло Слабошпицький

ПРИЧАСТЯ
ПРИЧАСТЯ ВІЧНІСТЮ Перший розділ
Пісня
Польова ідилія
Весняне
Березневі пасторалі
Сватання
Кручений панич
267
Дорога
Будянські пасторалі 
Літній ранок В лісі Вісь
На городі Переджнивне
Люблю задуму передвересневу
Вересневе
Лугова ідилія
Вечірнє
Осіннє
Снить зима над вікнами калюж
Горобина
Зимове

ПРИЧАСТЯ ВІРНІСТЮ Другий розділ
Перший вірш Зношується безсонням...
Святки
На самоті з Еклезіястом
Вічність
Жниво
Ні хреста, ні хресточка...
Знов труснула старістю зима Варка
Роздуми під траурний дзвін
Всім тим, хто поклав свої голови за слово, сповнене Україною
Коли вже Ра...
Ганні Федорівні Щербань, матері Василя Симоненка, на упокій
До земляків
Мовотворять вуста
Медитації посутні
Роздуми над Дніпром
Кректав, неначе дід, старий верстат
Ішли усі, а хто не міг – везли...
Моє літо засіяне Дзвонарі (поема)
Дзвони житніх китиць (поема)
Ненароджене сонце, або
Великий Піст Зінька Самгородського (поема)

ПРИЧАСТЯ ГРІХОМ Третій розділ
Шукала зав’язі
Сьогодні дощ
Я – діва. Я – із дива
Не жалій мене, чуєш, не треба.
Доля
Кину спогадів начиння
Свистом тишу цвіркун перетрушує
Прощання
Вже отави в копиці вляглись Ти йшов собі Осінній вальс В дощ
Думок вже давно зотліло...
А цього року груша й не цвіла Ти шукав у мені неземне Любов...
Поліття
269

ОДКРОВЕННЯ
Проза

МОНОЛОГ ДІВИ Новели
Ксенія-Люба
Гріх
Весілля
Ідилія купальської ночі 
Монолог Діви, або Киценька Жага

ТАКИЙ МІЙ РАЙ Повість
Примітки до поеми “Дзвони житніх китиць” 
Примітки до поеми “Ненароджене сонце...”

Анатолій Іванович СЕМИНОГА,
народний депутат України, земляк:
“Слово – це така глибина, яка ладна вмістити стільки пережитого і прийдешнього, що наше святе завдання – зберегти його і підтримати для своїх нащадків, аби вони мали можливість пізнати в ньому все зроблене нами і до нас”
Щиросердно дякую Анатолію Семи нозі за його глибоке розуміння та благодійницьку підтримку духовної куль тури рідної Смілянщини.
Зичу здоров’я і щасливого буття!
Валентина КОВАЛЕНКО

ББК 84(УКР)6я44 К 56
Валентина Коваленко ТРУНОК СВАРОЖОГО РОГА.
Черкаси: Видавець Вовчок О.Ю., – 2002. – 272 с.
ISBN 966–8021-07-Х

ТРУНОК СВАРОЖОГО РОГА
Літературно-художнє видання
Автор Валентина Михайлівна КОВАЛЕНКО
Ольга Вовчок Комп’ютерний набір, комп’ютерне складання
Віктор Олексенко Макет, художнє оформлення, ілюстрації, обкладинка.
Олександр Третяков Технічний редактор, оригінал-макет
БРАМА. Видавнича марка Здано до набору 10.06.2002. Підп. до друку 15.07.2002.
Формат84x108/32. Папір офсетний. Гарнітура Франклін.
Умови, друк. арк. 10,07. Обл.-вид. арк. 11,08.
Вид. № 20. Тираж 2000 прим.
Видавець: Вовчок О.Ю. Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців серія ДК № 650 від 30.10.2001 р.
Україна, 18000. м. Черкаси, вул. Гоголя, 509, к. 21. Тел: 8/0472/47–20–36.8/067/230–16–70. E-maii: brama@ck.ukrtel.net